PETRA NACHTMANOVÁ

LEŽ A ŽENA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 40. a 29. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Valdas Miskinis

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-58-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-59-5 (mobi)

1. kapitola - 29. července, pátek

Inspektorka Pilar Montanerová zaparkovala auto na okraji asfaltové cesty a vystoupila. Než se pořádně rozhlédla po pláži a okolí místa Juan Griego, protáhla se a zívla. Spánku skutečně o dnešní noci moc nedala, ale sama si vyzkoušela, že doma v posteli stejně nezabere.

V půl páté ráno se Isla Margarita tajemně nořila do tmy a na vodě poklidně čekaly opuštěné loďky. Milovala povívající vítr. Přes den se v tropickém vedru zrovna ráda neprocházela, ale tyto časné výlety, kdy se jen výjimečně setkala s dalším bdělým člověkem, si nemohla nevychutnat.

Sundala si sandály a nadzdvihla sukni, aby se prošla bosýma nohama v mořské vodě. Nyní cítila z moře rybinu, což se ve dnech zalitých sluncem měnilo na opalovací přípravky tisíců lidí.

„Paní Pilar, dobré ráno. Zase jste si přivstala?“

Nelekla se. Starého rybáře Miguela Otera zahlédla již z dálky. V ruce nesl dvě půlky vysušeného kokosového ořechu, kam jí tradičně připravoval osvěžující nápoj z cukrové třtiny.

„Jak se vede, Migueli?“ zeptala se a vzala si pití z jeho natažené ruky. Poděkovala pokývnutím hlavy a s chutí se napila.

„Jen pojďte se mnou, paní inspektorko. Sama uvidíte. Akorát práce mě čeká a ti chuligáni si nedají snad nikdy pokoj.“

„Migueli, je mi to opravdu moc líto. Už jsem vám říkala, že s tímhle nemůžeme zatím nic dělat. Prošetřili jsme kdekoho z okolí, ale žádná stopa nevede tam, kam má. Bohužel, promiňte mi, že to musím tak říct, ale zatím je nikdo nechytil při činu.“

„Zaplať svatej za to, že aspoň nikomu neubližují a jen ničí majetek. Neomlouvejte se mi. Vím, je to těžké. Sám tady držím hlídku, jenže to by si člověk ani nezdřímnul.“

„A co to tedy tentokrát je? Pošlu vám sem někoho.“

„Ále, tentokrát to odnesla jedna lampa. Nechte kluky odpočívat, až bude potřeba, zavolám. Vnuk mi obstaral mobil. Stačí jedno zmáčknutí a můžete přijet s houkačkou.“

„Dobře, jak myslíte.“

Sedmdesátiletý muž si právem zasluhoval obdiv. Stalo se to právě před půl rokem, kdy ho někdo omráčil a mezitím proděravěl všechny loďky místních rybářů, ale i ty pronajímané turistům. Mezi lidmi se rozneslo, že pachatelé utekli okamžitě po činu do Venezuely. Ta jejich spoušť měla být jakousi odplatou za nudný ostrovní život.

Jenže tohle všechno byly jen dohady, protože vyšetřování dosud nedospělo ke zdárnému konci.

Navíc se vandalové vraceli. Šlo nejspíše o úplně jiné, ale Miguel Otero se už řadu měsíců snažil o jakési detektivní pátrání, které přineslo menší úspěchy zadržení několika jedinců, kteří se chovali až příliš výstředně a neukázněně.

„Já je jednou dostanu za mříže! To si pište, paní inspektorko. Jen poslední dobou nějak tvrdě spím. Už to není jako zamlada.“

„Však máte nárok na pořádný odpočinek. Proč vás nevystřídá syn nebo vnuk?“

„Mají rodiny a já už si svoje prožil. V dnešní době není risk žádným hrdinstvím.“

„Ano, pořád se něco děje,“ povzdechla si a roztáhla koutky úst k malému pousmání.

„Honíte vraha, že tak smutně?“

„Práce nám nikdy neskončí. Kdyby snad každému, kdo někomu ublížil, svítilo čelo na dálku, bylo by to daleko snazší.“

Miguel Otero přikývl. Vzal si od Pilar Montanerové vypitou kokosovou schránku a bez řečí si odešel sednout před svůj nízký domek.

Popošla ještě o několik metrů a pak na chvíli zavřela oči. Nastavila tvář proti větru a nasávala poklidnou atmosféru. Zlepšila se jí nálada díky proudícím vůním přírody. Škoda, že si je nemůže nastěhovat do kanceláře nebo bytu nastálo. Jistě by jí pomohly v nejtěžších chvílích.

Nedalo se nic dělat, nevyhne se odjezdu do služby. Pomalu se otočila, do dálky zamávala strážícímu starému muži a vydala se zpět. Nasedla do auta a rozjela se k městu.

Pár kilometrů před La Asunciónem přibrzdila u domku s otevřeným občerstvením. Voňavé kousky grilovaného kuřecího masa s hranolkami si zakázala hned, ale neodolala alespoň malé arepě se sýrem. Nakonec si poručila rovnou tři malé placky z kukuřičné mouky, protože jedna jí připadala skutečně malá záplata po několikahodinovém půstu. Doma nandala kočce pořádnou porci paštiky, ale sama jídlo odsunula na později.

Sotva usedla s jídlem do auta a dojedla první kousek, zaklela tak nahlas, že by i kočka zamňoukala rozčilením, kdyby se promenádovala kolem.

„Bože, vždyť držím tu zatracenou dietu! Jedna mi musí stačit! Proč nepošlu aspoň jednou ročně chuťové buňky na čtrnáctidenní dovolenou? I mimořádné odměny bych obětovala, zabalila jim kufr a dala bohaté kapesné. Ach jo!“ Odstrčila dvě zbývající voňavé placky na sedačku spolujezdce a znovu vystoupila, aby si poručila zeleninový salát s sebou.

Na zdejší Číňany se mohla v sortimentu pokaždé spolehnout. S milým úsměvem jí za chvíli podávali polystyrenovou krabičku, ve které nenajde nic jiného než přepůlená minirajčata, naplátkované okurky, papriky, kousek sýru a mungo výhonky. K tomu patřil i hořčicový dresink, který tolik zbožňovala. Ten však nejspíše zamíří přímo do popelnice, protože kalorií měl víc, než unesla. Salát si nechala až do práce, dosud přemlouvala arepové chutě, aby se vzdaly. Zaměstnala tedy ruce řízením.

*

Letošní červenec nestál za nic úžasného. Turistů se na Isla Margaritu přihnalo v rekordním množství. Policisty a strážníky čekaly služby bez nároku na výběr volna. Stačilo se zaplést k jedné z největších plážových oslav na Playa El Agua, s více než půl milionem lidí o víkendu a o zábavu bylo postaráno.

Pracovní dobu si z vlastní vůle prodlužovala. Neměla na výběr. Doma ji nic lepšího nečekalo, až na kočku Compaňitu a neživé věci. Kdyby neměla kočičí kamarádku, ustlala by si snad i mezi haldami papírů, které ji udržovaly v neslzícím stavu.

Poslední dobou špatně snášela samotu. Návraty do tmavého, silnými závěsy zataženého bytu s vtíravým vlhkým tropickým vzduchem, v ní vyvolávaly nespokojenost, spojenou s malými depresemi. Mezi lidmi se cítila silná na duchu, stejně jako na tom svém více narostlém těle.

Zaparkovala před budovou místní kriminálky. Vzala si do ruky krabičku se salátem a arepy v sáčku. Chytla též kabelu, do které levačkou nacpala jedny napolo otevřené desky s papíry. Vydala se dovnitř policejního sídla.

Na stropě úzké chodby v přízemí budovy městské pátračky blikala zářivka. Vybrala si rytmus historického posílání morseových zpráv a tímto zapadala do přítomného probouzejícího dění. Pilar si jen přála, aby hlavně fungovala v její kanceláři klimatizace, aby se tu nemusela pařit jako už třikrát tento měsíc.

Její kroky zamířily soustředěně vpřed. Až k několika zavřeným, jmenovkami označeným pracovním místnostem policejních vyšetřovatelů, asistentů a jiných důležitých osob, bojujících v celoročním letním počasí za správné pochopení zákona komplikovanými jedinci.

„VRAŽDY A ZLODĚJINY VYŘEŠÍME DO HODINY!“

Pod tímto až příliš nereálným heslem visel obrázek kočky s cylindrem na hlavě, s mobilem v levé přední pacce a knihou detektivky slavné spisovatelky Agathy Christie „Vždyť je to hračka“ v pacce pravé.

Dlouhý kočičí ocas černé barvy se na plakátu s bílým pozadím divoce kroutil k fotografii domu, nesoucím název CAT-YARD, vaše správná detektivní packa!

Plakátovou výzdobu obstarával kolega Eduardo Peréz, který se před dvěma lety pustil do psaní filmového scénáře o kočce z veleúspěšné pátračky. Doufal, že CAT-YARD nadchne celý Hollywood, ale bohužel z nadšení zbylo už jen několik propagačních materiálů, včetně tohoto plakátu a propisovacích tužek.

Fandila mu. Měla čtyřnohé chlupáče ráda, ať uměli vyšetřovat zapeklité případy či ne. Navíc z vlastní zkušenosti věděla, že kočky mluví a usvědčily by i zločince, kdyby jim dal někdo šanci a najal překladatele z kočičí řeči.

*

Červencové odpoledne se v malé kancelářské místnosti poklidně vleklo. Říkala tomu klid před bouří, ale ani ten nejlepší věštec nemohl předem se stoprocentní přesností říci, kolik hlučných ran přinese den na městské kriminálce.

Ráno chvíli bedlivě prohlížela nakrájenou zeleninu v umělé misce a s odevzdaným povzdechem trochu snědla. Kupodivu, jakmile si řekla, že k tomu zakousne obě arepy, salátová chuť se výrazně zlepšila. Přísahala si, že v poledne sní jen jogurt, ovoce a něco malého a poté vydrží pitnou kúru. Jenže dopadla úplně jinak...

Opatrně otevřela nehtem pravého ukazováčku nejvyšší zásuvku psacího stolu a konečky prstů vytáhla tři papírové kapesníky z krabičky. Kvapně si utřela umaštěné ruce a pusu. Mlaskla a naposledy si olízla jazykem rty po vynikající pochoutce. Použité ubrousky zmuchlala. Přihodila je do krabičky ke kuřecím kostem a sáhla po paměti pod nohy, kde měla dole u stěny stolu opřenou lahev s vodou. Jakmile zahnala žízeň po překořeněném jídle, zavřela ji uzávěrem a nahlas si spokojeně oddechla.

„Tak, to by bylo.“

Nadobro zavřela polystyrenovou krabičku se zbytky a vše zabalila do starých novin rozložených pod jídlem. Levou rukou odhodila nepoužitelné do odpadkového koše pod stolem a vstala, aby se umyla v malém umyvadýlku vedle skříně.

Když se vrátila, posadila se k pracovnímu stolu a pohledem přejela známou dřevěnou desku, zavalenou složkami s kriminálními případy a ostatními lejstry.

Její poměrně malá, papíry doslova napěchovaná pracovní místnost mohla na ostatní působit rozházeně a neuspořádaně. Ona ale věděla, jaký řád zde panuje a kde se hledá to či ono.

Například stůl měj jasný pokládací pořádek. Nalevo dávala vyřešené a uzavřené spisy, určené do archívu. Napravo rozdělané a nevyřešené. No a střed obsahoval nejnovější přírůstky.

Vzala do ruky dva spisy z vrchu prostřední hromádky a přisunula si je k sobě. Otevřela první složku a přeletěla černou fixou obtažený název „Pobodaný muž“

Otočila list a opřela se lokty o popsané stránky. Nedívala se na zápisy. Pozorovala poličku hnědé skříně s hrnky pomalovanými motivy přímořského kraje. Přivřela oči, aby zaostřila zrak na pokladničku veselého prasátka.

„Prase! Tlustý prase,“ pronesla pološeptem, aby to pojmenování získalo hanlivý výraz.

Ano, byla přesně jak ten vepřík na porcelánu - vykrmená. Kolikrát si kladla na srdce, že vydrží tu zatracenou dietu? Kolikrát natěšeně začínala? Ne, ani se neodvažovala počítat beznadějné pokusy.

Za všechny odstrašující příklady mluvil právě dnešek. Což o to, snídaně se dala omluvit. Svačina neobsahovala také nic extra zakázaného – dva knackebroty a sladký pomeranč. K obědu chroupala velkou mrkev a zalévala ji tekutým nízkotučným jogurtem. Do večera měla následovat pouze pitná čistící kúra.

Jenže sem v jednu odpoledne vtrhla Lisette – asistentka inspektorů, a bylo po úspěchu.

„Pilárku, lárku fárku, dáš si něco? A netvrď mi, že držíš dietu. Jdu nakoupit naproti k Nubovým,“ křičela mezi dveřmi a usmívala se nechutně andělsky.

„Ne, dík, už jsem jedla,“ odpověděla jí, přesvědčená, že to, co se neroztáhlo ani po stěnách žaludku, představovalo opravdové jídlo.

„Fakticky si nic nedáš?“ divila se a postávala tam schválně déle, než bylo nutné.

Během oné minuty se jí v hlavě promítl smažený, pečený, vařený a hlavně voňavý a chutný sortiment, rychlo snacku Nubových.

Lisette přivírala dveře kanceláře a hned je musela na povel vyšší moci otevřít. Slyšela sama sebe, jak velí. Snad ze zvyku volala a následky jí došly o mnoho chvil později.

„Lis, nebo mi vem půlku grilovanýho kuřete a hranolky. Dám ti peníze, počkej,“ otočila židli na kolečkách s porouchaným opěradlem vzad a vzala do ruky kabelku pověšenou za kovový hák na bílé stěně.

„Nic nehledej, pak se vyrovnáme.“

„Fajn, ale nic víc nenos, jenom tohle.“

„Neboj, znáš mě.“

„No právě.“

Vrátila kabelku na místo a vytaženou peněženku položila na vyřešené spisy. Lisette Sabalová nakupovala i pro sebe hodně jídla a chlubila se tak, že musela jít buď ještě jednou pro přídavky, nebo se rozdělit.

Klap! Se zapadnutím dveří do pantů, zavřela i všechny myšlenky odbíhající od práce. Prostě neměla náladu se zase zaobírat výčitkami svého objemného vzhledu.

Často bojovala sama se sebou, stejně jako s odhalením vrahů, zlodějů a jiných padouchů. Případy vyhrávala z devadesáti procent. Životní boj s nadváhou naopak na devadesát procent prohrávala. Holt, nemohlo jít všechno bezchybně. Sto šedesát pět centimetrů výšky a sto dvě kila živé váhy mohlo sloužit pouze k útokům mužů, kteří zde převažovali.

Naštěstí si nedovolovali. Uměla. A umění se cenilo nad krásu. Vlastnila mozek Sherlocka Holmese a zdravý smysl pro humor. Každého vtipálka to odradilo od štiplavých poznámek směrem k nadváze a k neposlušným, krátce střiženým kaštanovým vlasům. Hrdá byla jen na čistý obličej bez výrazných vrásek. Ve čtyřiceti pěti letech, které před měsícem oslavila, to byla krásná chlouba.

Za další eso na obličeji považovala oči. Dva zelené smaragdy, působící jako poklad na nevábivé zemi.

„Jsi krásná, nejnádhernější ze všech žen,“ tvrdil jí kapitán José Alvaréz před dvěma lety.

Na okamžik se vynořila z přemýšlení a zadívala se na fotku na okraji stolu. Portrét částečně zakrýval neumytý hrníček se včerejším zbytkem čaje a keramická vázička s hnědými ornamenty, sloužící na psací potřeby.

Fotografie nesla smutné označení, černou pásku v dolním pravém rohu. Popostrčila hrníček o pár centimetrů ke spisům a ukazováčkem a prostředníčkem pravé ruky se dotkla veselé tváře na fotce.

José byl poslední a jediný vážný zájemce o její ruku. Svatby se bohužel nedočkala. Drahý přítel přežil během deseti let tři výstřely ve službě na kriminálce. Fotbalové utkání místního klubu ne. Fandění, vážné situace a radostné momenty na hřišti mu střídavě braly a zrychlovaly tep. Přivodil si infarkt.

Když ho převezli do nemocnice, byl doposud naživu. Pak se to seběhlo tak rychle, že sotva chápala, jak je to možné. Napojili ho na přístroje a dělali potřebná vyšetření. Srdce mu mnoho klidu nedopřálo. Náhlý výpadek se opakoval. Po druhém infarktu zemřel během několika minut.

Po jeho smrti se zabrala do práce. Daleko výstižnější bylo slovo „zahrabala“. Neodkladné úkoly kriminálky se staly úkrytem před soukromým životem.

Chtěla zažehnat smutek. Nevnímat nic v sobě. Jen se soustředit na cizí problémy a pomáhat, jak zkušenosti a náhody dovolily. Odložila si ho příliš hluboko. Tam, kam ani ten největší osamocený večer nemůže. Jenže občas to šlo těžko. Neposlouchal, vynořoval se a začala mít výčitky, že na něho nechce ani vzpomínat, proto si sem postavila fotku, která jí vlastně svým způsobem pomáhala.

„Schovalas mi kosti?“ vyrušila ji ze vzpomínek Lis. Stála mezi dveřmi a uculovala se stejně, jako když nachytá děcko ve spižírně u utajených sladkostí. Přicházela bez zaklepání. Nikdy nešla jako myška a hned mezi futry povykovala a volala to její známé. „Pili lili, slyšíš mě, holka? Vnímáš mě?“

„Jo, slyším a jo, schovala,“ odpověděla bleskově a sehnula se do koše pod stůl. Vytáhla krabici v novinách a celé jí to podávala přes šíři dřevěné desky, kde se Lis postavila a vyčkávala.

„Si řikám, jestli to náhodou nehrabeš z koše.“

„Máš to i s ubrouskem.“

„Viď, žes zapomněla? Boro Zoro tě bude muset pořádně rafnout, aby sis pamatovala, že miluje kuřecí kostičky a ještě víc hodný paničky.“

„Já toho tvýho novýho pejsánka navštívím, ale až bude čas. Sama vidíš, ne?“ mrkla na hromady před sebou a na obložené židle u okna.

„No to už bude Boráček Zoráček velkej, než tohle dořešíš.“

„Neříkej, že zoškliví.“

„Bude pořád pěknej, ale už ne štěňátkovsky roztomilej. Hele, nebuď stále dokola nejlepší pracovník a urvi si chvilku pro zábavu.“

„Pro tebe to udělám. Ale nevyjde to asi dřív než za dva týdny.“

„Máš přesně dvanáct dní, ani o chlup víc. Jestli nepřijdeš, pošlu k tobě přesvědčovací komando.“

„Dobře, rozkaz!“

„Hele, Pililíku, já pádím domů. Ty bys taky měla.“

„Ahoj, užij si odpoledne, večer, noc a dobrou chuť pejsanovi.“

„Papa zítra.“

Osaměla, ale ne tak docela. Odpoledne tu sloužilo ještě dost lidí na to, aby se necítila nepotřebná. Každou chvíli mohl někdo vejít a vylíčit svůj problém. Noční služby měly osamělejší atmosféru.

Za psem Borem Zorem se bude muset vydat, nedá se nic dělat. Němé tváře se neklamou planými sliby. Ale kdy? Dvanáct dní ji připadalo dřív než se stačí nadechnout. Lisette má pravdu, dřív bude ten pejsan velký a možná i mrtvý. Povzdechla si. Morbidnost bylo to jediné, co jí přicházelo pokaždé na mysl. Pracovní deformace z přepracování! Odpočívací hodiny si ale nehodlala sama naordinovat.

Protáhla si nohy pod stolem a soustředila se na spis POBODANÝ MUŽ. Naposledy si v něm obracela stránky, aby případ s radostí přesunula na stranu vyřešených. Zločiny, které se vyřešily samy, měl každý rád. Navíc se jednalo o unikátní případ rodinné krize.

Staršího muže v bezvědomí, s několika bodnými a nehlubokými ranami, našel k ránu zvěrolékař, vracející se z ordinace od naléhavé operace psa. Zvolna projížděl kolem řady domků a zaznamenal neobvyklý „předmět“ nalevo od sebe.

Zraněný muž ležel na trávě před domem a nevěděl o sobě. Zvěrolékař ho naložil, odvezl do nemocnice a přivolal policii. Muž ovšem nebyl schopný vypovídat, protože měl trošku okno.

V krvi mu naměřili nemalé množství alkoholu. Paměť se mu naštěstí vrátila poměrně brzo a označil svou ženu za strůjkyni neštěstí. Halekal, aby mu ji přivedli v poutech, od kterých hodí klíčky na hraní žralokům.

Než se služba rozjela na místo činu pro obviněnou, sama přiběhla na policejní stanici a udělala zde pořádné pozdvižení.

„Nasaďte mi pouta. Zavřete mě. Jsem vrah!“ křičela žena v domácí zástěře a se spoustou barevných natáček na hlavě.

Nechali ji dvacet minut čekat, aby „vychladla“ a zklidnila se, ale místo toho spolučekajícím vyprávěla, jak zapíchla vlastního muže a že ji tu nechají klidně na veřejnosti bez dozoru.

Museli ji rychle předvolat, nedalo se nic dělat. Ohrožovala řečmi, i když jinak nevypadala na to, že by ublížila mouše. Více křiku nikdo nesnesl. U výslechu několikrát opakovala, že zabila svého muže a že mrtvola se bohužel ztratila.

„On ji někdo jistě najde. Mrtvoly přece nedojdou daleko, že paní inspektorko?“

„Paní Eliso, váš muž leží v nemocnici. Až na pár bodných ran je zdravý a živý. Tvrdí, že to všechno způsobila nehoda.“

„Někdo ho zachránil? Prokrista pána! Nevěřte mu, žádná nehoda, chladnokrevná vražda, tedy skoro vražda.“

Pan Leonardo Díaz nejdříve skutečně tvrdil, že se ho manželka pokusila zabít. Pak mu asi došlo, co by se mohlo stát, a obrátil vše na nehodu. Přál si, aby výpověď proti ženě stáhli.

„Váš manžel vylíčil dopodrobna kolegům průběh událostí a nepodal na vás žádné trestné oznámení. Ze začátku chtěl, ale rozmyslel si to. Tvrdil, že vám to nemůže udělat, když vás má rád.“

„Rád? Já vám povídám, že jsem trestný čin provedla se smrtelným úmyslem. Musíte mě zavřít. Udávám se sama, to přece stačí, ne?“

„Váš případ již neexistuje. Jedině by si to váš muž rozmyslel. Prohlásil, cituji: První bodnutí jsem si zavinil sám, když jsem se ženě pletl u kuchyňské linky a ona se prudce otočila s nožem v ruce. Druhé jsem si udělal sám, protože jsem jí chtěl ten ostrý nůž sebrat, ale...“

„Lže, paní vyšetřovatelko! Lže, aby mě nezavřeli. Jenže já se spravedlnosti nehodlám vyhýbat. Znovu vám opakuji, vraždila jsem při zdravém vědomí, s úmyslem nadobro zabít. Z okna prvního patra vypadl sám. Chtěl ho zavřít, aby nás nikdo neslyšel, ale to byl dávno probodnutej.“

„Šlo o povrchová zranění.“

„I z malých ran se vykrvácí. Snad mě pochopíte a zavřete. Máte lidské oči. Já ho pobodala chtěně. Za ta společná léta mě dohnal k šílené zuřivosti. Prahla jsem po jeho zaplněné rakvi, potažené černým suknem.“

„Vidíte, sama říkáte, že jste byla šílená, to znamená nepříčetná. Soud by vás osvobodil.“

„Copak se tady na světě jeden nedomůže spravedlnosti? Donutil mě k tomu. Udávám se.“

„Nutil vás? V tom případě je spoluviníkem a zavřeme vás oba. Musím vás předem upozornit, že vás zamkneme v zájmu úsporných opatření do jedné cely,“ prohlásila schválně, aby se jí nějak zbavili.

„Nechají si ho v té nemocnici?“

„Zítra ho propustí. Říkám vám, nic vážného.“

„Takže si ho tam nenechají. Já se o žádnýho mrzáka starat nebudu, řekněte to těm doktůrkům. Půjde do ústavu, jestli nebude schopnej normálních činností.“

„Opravdu mu nic není, jen trochu omdlel. Asi z leknutí, když spadl. Omluvíte se mu, obejmete se a ve zdraví přežijete dalších padesát společných let.“

„Žádná další společná léta!“ vyndala si kapesník a utřela si slzy v koutcích očí. Poté si Pilar vyslechla manželské drama, kde bylo hlavním viníkem špatné vaření. Elisa tvrdila, že vaří skvěle a že se manžel ošklíbá neprávem. Když ji Pilar domlouvala, že si přece nezkazí život kvůli žvanci, Elisa se začala vyptávat, kde vlastně manžel leží a jestli ho může navštívit. Sama přivolala kolegu a ten ji ochotně odvezl do nemocnice. Případ se šťastně uzavřel. Oba se obejmuli dřív, než stačili něco srozumitelného vylovit z hlasivek. Pobodaný poté pozval nepochopenou vražedkyni na usmířenou do hotelu na lahodnou večeři.

Zavřela spis, odložila ho na hromadu „do archívu“ a přisunula si aktuální případ z dnešního rána: „VRAŽDA DÍVKY U PUNTA DE PIEDRAS“

Na Punta de Piedras bylo dnes brzy ráno nalezeno tělo mrtvé šestnáctileté dívky, Daniely Chavianové. V pondělí 25. července již matka oznámila, že dcera odešla z domova a že má o ni strach, protože o sobě nedává vědět. Prý už párkrát utekla, ale vždycky se za pár dní sama ozvala.

Bohužel jí nedali lepší zprávu než tu nejhorší. Tělo identifikovala jako svou dceru a poté chvilku vypadala až přespříliš klidně. Tělo sehrálo klam pro vnější svět, protože uvnitř prožívala šok. Jen opustila místnost s mrtvou dcerou, zhroutila se. Špatná zpráva ji naprosto rozdrtila správné chování na úřadech. Začala být tak hysterická, že přivolali lékaře. Píchl jí injekci na uklidnění a odvezl domů s tím, že ji bude chodit navštěvovat, dokud se její stav nezlepší. Nesouhlasila ani neodporovala, jen se dívala upřeně někam do dáli, kamsi mimo přítomný svět.

Jako pro opuštěnou ženu to pro ni bylo velmi těžké. Muž jí před lety utekl s mladší ženou a dcera Daniela znamenala pro ženu středních let smysluplné okamžiky života.

Vzala si do ruky fotografie z místa činu. Objevili ji dva turisté, chtiví unikátních fotografií z několika méně osídlených míst ostrova. Přilákal je úděsný zápach, který způsobilo pilné slunce pražící na nefungující tělo. V takovém pařáku stačilo několik hodin, aby se tělo odporně nafouklo a vydávalo do okolí čpavé signály.

Mrtvá Daniela ležela v jámě zarostlé pichlavými keři, pár stovek metrů od několika roztroušených domů starousedlíků. Z větší části měla mrtvá tělo nasoukané ve velké modré krosně. Zbytek ztuhlého panáka vypadal hrůzně. Co se nevešlo dovnitř, vykukovalo ven jako děsivá ozdoba zkažených chutí mrtvého rituálu.

Dále byla zaznamenána velká podlitina na pravé straně hlavy. Útočník či útočníci ji omráčili silnou ranou, která ovšem nezapříčinila úmrtí. Smrt pravděpodobně způsobilo předávkování drogou. Čekali na konečnou expertízu, která měla přinést detaily úmrtí a potvrdit domněnky. Nebyl vyloučen ani sexuální styk chvíli před smrtí, a to hned s několika muži.