PETRA NACHTMANOVÁ

PSINA S PRINCEM

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Petra Nachtmanová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 99. a 78. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Pixel Squirrel

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-66-3 (epub)

ISBN 978-80-88483-67-0 (mobi)

Kapitola 1: Psí temperament v borůvkách

Svět je krásný, když se zelená. Vlastně vypadá naprosto dokonale i s modrým nebem nad hlavou, s voňavými květy na louce, či zabarvený do žluta, oranžova a červena během svítání a západu slunce.

Nejhorší je, když zčerná. Nikoliv přirozeně od tmy, kdy vás hvězdy s měsícem nenechají ve štychu, ale v době, kdy vaši duši zaplaví nesnesitelná temnota. Plácáte se sem a tam bez konkrétního cíle. Vzdycháte, jestli zapít nekonečný žal, nebo padnout k zemi a doufat, že se z totálního dna stane houpačka, co vás navěky ukolébá k smrti. A když je úplně nejhůř, koukáte do lékárničky, co byste zblajzli na uklidnění a proti urputné bolesti, tak vás během podivného úletu vyruší ten všudepřítomný spojovatel s ostatními lidmi.

Že by záchrana v pravý čas? Možná při mně skutečně někdy stáli andělé, aby mě trochu pootočili jiným směrem.

„Zblázníš se radostí, Káti!“ pištěla do telefonu kamarádka Soňa Stejskalová a nijak se nesnažila zamaskovat, kdo z nás dvou je na světě momentálně nejšťastnější. Jenže mi nikdy nelhala. Když mluvila o radostném bláznění, musela ho mít už v kapse. A ona se vždy ráda podělila. Přicházela pokaždé s dobrými úmysly, protože mě měla ráda. Na oplátku odcházela hodně namotivovaná a vděčná, že mi může pomáhat, abych se necítila odstrčená, nechtěná a zapomenutá.

„Opravdu? Nenapínej mě! Chci bláznit a cítit se úplně nejšťastnější jako louka plná čtyřlístků.“

A jednoho krásného červnového dne mi ale nic konkrétního neprozradila, jelikož ji napadlo trýznivé mučení po telefonu zdánlivě lehkou hádankou.

„Káťo, hádej, co psího je nejmenší na světě?“

„Co? Proč se ptáš?“

„Neptej se, odpovídej.“

„Dobře, asi blecha?“

„Hmm, vedle jak ta jedle. Menší nápověda, co psího je nejmenší a nejroztomilejší na světě?“

„Nevím, mrtvá blecha převlečná za berušku?“

„Se z tebe zblázním. Vždyť ti leží na srdci tolik let, představuješ si, jak ti bude dělat společnost, jak ji budeš vozit na kole, courat s ní v nákupních centrech, nosit ji v tašce s vystrčenou hlavou, vařit jí drůbeží masíčko a kousky mrkve...“

„Stop! Dál ani slovo... přihořívalo a nyní hoří. Správná odpověď jednoznačně zní čivava! Počkej, co se děje s čivavou?“

„Teprve se dít bude. Týden dělám paničku roztomilý Kikince a přeje si tě poznat blíž.“

„Když se jí budu líbit, můžu si ji nechat?“

„Ne, je půjčená, ale po společně stráveném čase se snad konečně rozhoupeš a splníš si svůj velký sen.“

Ano, čivava patřila k mým velkým přáním. Zamilovala jsem se do čivavy. Do úplně každé, kterou jsem viděla v přenosné tašce, kde se spokojeně uvelebila a s vystrčenou hlavou pozorovala svět kolem sebe. Naplňovala mě úžasná představa mít skvělého průvodce na cestách a zároveň obránce, protože i malý pejsek dokázal pořádně rafnout nepřítele. Dosud mi dělalo problém se přesunout od slov k činům, ale Soňa mluvila pravdu, vyzkouším a brzy poletím hledat majitele štěňátek k prodeji.

„Dobře, i tak zajímavý. Co podnikneme?“

„Borůůůůůvkyyyy!“

„Fajn, ale dostala jsi už hlášení, jestli se v lese vůbec něco modrá? Nerada bych dopadla jako předloni, kdy jsme nosily prázdný bandasky lesem a málem na ně začaly bubnovat, aby se pro ně našlo užitečný využití.“

„Letos tě vezmu na ověřený místo. Borůvkový ráj mýho dětství a začátku mládí. K prababičce a pradědovi do Olešnice jsme jezdili pravidelně, dokud nezemřeli a chalupa se neprodala. Kdybys viděla, jaký parádní borůvkobraní nás tam vždy čekalo. Stačila chvilka a všechny kbelíky, bandasky a jiný nádoby se zaplnily. A ty pusy a fialový jazyky. Nikdy nezapomenu a ráda si připomenu úžasnou pohodu, co se mi usadila v srdci.“

„Hmm, tvoje líčení napovídá, že se tvoje nezapomenutelný borůvkový dobrodružství odehrálo dost dávno. Kdys tam naposledy trávila čas?“

„V patnácti.“

„Hmm, vzhledem k tomu, že si nedávno oslavila dvaatřicet, tak pochybuju, že by tam borůvky stále bujně rostly.“

„Se bojíš, viď? Bez obav, prababička vždy vyprávěla, že se tam na borůvky chodilo už od začátku dvacátýho století. Ty se hned tak nevypaří.“

„No dobře, tentokrát stejně zase tolik nejde o sběr lesních plodů, ale hlavně o seznamku s Kikinkou.“

*

Náš borůvkový speciální den nezačal nejlépe. Vlastně zatím žádná tragédie, ale počasí moc nevyšlo. Tentokrát žádný liják, předpověď zněla až moc sluníčkově. Na příští hodiny nám nacpali do plánu až třiceti stupňová vedra, která by se mohla k večeru přeměnit na bouřky. Dobře, přibalila jsem další lahev s vodou, což znamenalo zátěž navíc. Na druhou stranu, moderní člověk ví, že nikde v lese nečeká žádná křišťálová studánka, dokonce ani potůček, ze kterého by se po napití nedostavila úplavice. Snad kdesi vysoko v horách, kam se rekreační turista zdráhá škrábat po vlastních nohách. Na nádraží jsem dorazila s docela nadupaným batohem, protože výlety se často zvrtnou a nezbývá než myslet na nejhorší předem, aby mi nic nechybělo v době nouze. Soňa vypadala se zátěží obdobně. Jednodenní výlet vyzníval podle vybavení stejně jako prodloužený víkend strávený mimo civilizaci. Pochopitelně nám nechyběly ani zásobníky na sbírání borůvek. Každá nesla krabičky s víkem, kde momentálně trůnily kousky ovoce a svačiny. A bandaska jako nepostradatelný doplněk.

Nastal okamžik, kdy jsem zapomněla na všechny průšvihy, plány a na seznam nezapomenutých věcí, které jsem naskládala do malého prostoru z nepromokavé textilie. Oči mi zářily, srdce bušilo radostí.

„Jéé, vidím tě, pejsku jeden ušatý. Milá Kikinko, máme sbalený ruksáčky a odjíždíme na bezva lesní mejdáneček. Haf! Těšíš se?“

„Těší se,“ odpověděla mi za ní Sonička a na chvilenku otevřela přenosné doupě, aby mi malého zavazadlového psa ukázala v celé své kráse. Pardon, fenku.

„Páníček zlobí, tak si vyjedeme pryč, a on vůbec netuší, kam a s kým. Sladká pomsta, viď?“

Stále mluvila na mazlíka a já hladila ty jemné psí chloupky. Hlazení krátké lesklé srsti mi připadalo jako bezvadný citový útěk k hezčím věcem. Nejspíš i Soničce, protože už si třikrát ustaraně povzdychla. Čekala, že se zeptám na důvod a dočkala se.

„Co ti zase provedl?“

„Škoda slov.“

Dusila v sobě pravý důvod, snad by se i rozpovídala, kdyby na nádraží nepřijel zvolený vlakový spoj a my se plně soustředily na včasný nástup. No, žádný dlouhán, pouze dva vagóny. Nejspíš méně vytížená trasa. Nešlo o žádný rychlovlak, ale courák, co zastaví všude, kde si kdokoliv z cestujících zmáčkne příslušné tlačítko u dveří.

Zabraly jsme si sedadla naproti sobě. Nejprve vedle sebe Soňa položila batoh a na něj postavila čivaví cestovatelku. Pozorně se dívala z okna.

My dvě se bavily o počasí, o průměrném zpoždění vlaků během letní sezóny, o železničních katastrofách za poslední roky, až mi došlo, že stále uhýbáme od hlavního tématu.

„Soni, vyklop hlavní problém. Čím tě zas rozčílil Eman?“

„Zavaří si všechno sám! Nepomůžu mu, a proto jsem zdrhla, i když mi ani nenaznačil, co chystá za sklenicový nářez.“

„Co si zavaří? Průšvih? Nedivím se, furt tě provokuje.“

„Neplácám tady o sklenicích na ovoce a zeleninu nadarmo. Představ si, v pátek večer přitáhl domů několik beden meruněk a okurek navrch! Jeho známí podnikatelé v zemědělství mi udusí spokojený život. Nic zavařovat nebudu. Stejně ty zásoby nikdy nesníme.“

„Zavařovačky? Co ho to popadlo? Dospěl k názoru, že se doma nudíš?“

„Nevím, spíš se chtěl někomu hodně zalíbit. Víš, jak byl drzý? Já mu naštvaně oznámila, že jedu za kamarádkou, aby si pohrál se sklenicemi sám, on se mi zasmál, šťastně hvízdal a popřál mi super zábavu. Prý si někoho najde, abych se nezdržovala a užívala si lesní dobrodružství. Chápeš?“

„Nechápu, co tě tak rozčílilo? Vždyť zareagoval naprosto ideálně. Pustil tě vyvenčit bez jeho doprovodu, dokonce i malého hosta.“

„No právě, ani neodporoval. Nebránil mi ve vlastním rozhodnutí. Doslova mě vyháněl. Normálně by řval, našel sto důvodů, proč mám sedět doma a makat, ale dneska nic. Ani náznak nevole.“

„Proboha, vždyť se nic nestalo, žádná tragédie. Měla bys jásat, ne se hroutit, že se jednou choval normálně, a ne jako idiot polepený šílenstvím.“

„Hmm, jenže, co když si našel bokovku?“

„Aspoň se ho zbavíš.“

Mlaskla a dívala se zamyšleně z okna. Sice tolikrát toužila po životě bez Emana, ale nejspíš se u ní usadil jistý druh závislosti. Možná se jenom necítila rozhodnutá učinit velkou změnu. Raději jsem její život s manželem nekomentovala. Jakmile bude chtít pomoct a poradit, zeptá se.

Kikinka krátce zakňučela. Řekla bych trochu posmutněle. Soňa si také všimla. Vytáhla tedy z postranní kapsy batohu bílou plenu, položila si ji do klína a vytáhla fenku z tašky.

Uvelebila se na měkké látce a zavřela oči. Jenže krátce, něco ji trápilo. Hladily jsme ji, ale šila sebou. Zase nešťastně kňučela.

„Co ti je, holčičko?“ zeptala jsem se, jako kdyby mohla odpovědět.

„Nevypadá ve svý kůži. Asi se jí nelíbí jezdit vlakem, většinou si bere taxíka.“

Obě jsme se zahihňaly, ale psí nálada se nezlepšila ani o špetku. Úsměvy nám pohasly. Kdo by se asi radoval, když někoho malého cosi trápí? Kikinka se posadila a nedokázala se uvelebit.

„Nechce se proběhnout?“

„Tady?“

„Proč ne? Určitě se neztratí, snadno ji najdeme.“

„Pravda.“

Soňa ji položila na podlahu, vytáhla pískací hračku a několikrát ji zmáčkla.

„Haf! Vrrr, haf!“ zaštěkala Kiki, ale neustále poposedávala a pofňukávala po psím.

„Co ti je, psí děvčátko?“ ptala se soucitně Soňa. V ten samý moment vyskočila ze sedadla a uháněla za Kikinkou, ta se rozhodla od nás rychle odejít. Zmizet nám z očí.

Začala svižně lidem šmejdit pod nohami. Pod mými, pod cizími, pod ještě cizejšími.

„To je ale krásný pejsek, kolik mu je let?“

„Třicet.“

„Třicet? To je tak starej?“

„Aha, ne to já,“ zaslechla jsem Soňu, když se jí ptal nedaleko usazený pán. Pár let si ubrala, ale budiž. Kikinka se kolem něho mihla, ale zas přeskočila o kus dál. Vzhledem k tomu, že si dost podezřele očichávala zdejší prostory, napadlo mě, že hledá úkryt, kde by se bez potupy vyčůrala. Snad ne to druhé, zasmradila by celý vagon. Postavila jsem se a šla pomoct kamarádce, které se nedařilo odchytit malého tvora a narvat ho zpátky do tašky.

Když jsem se vztyčila v uličce, viděla jsem Soňu lézt po čtyřech. Celkem drama, naštěstí si nebrala do lesa krátké sukně, ale oblečení ideální na výlety po krásách převážně zelené přírody.

„Kikinko, pojď k paničce.“

Volala na ni už asi popáté a nevadilo jí, že leze po čtyřech a provádí zde důkladné vytírání podlahy a prvotřídní divadlo pro znuděné cestující. Kikinka trochu štěkla, snažila se ji vyplašit, ale podle pozdější události spíše varovat. Fenka se už nemohla nikam jinam vrtnout, byla zahnána do kouta na druhém konci vagónu, stačilo natáhnout ruce a lapit ji do náruče. Bohužel, ve stejný moment se prudce brzdilo. Cukly sebou obě, vlastně i já, ale včas jsem se chytila.

Ony dvě se k sobě nějak úplně přicucly, až se mi zatajil dech, jestli ji lidské tělo moc nepřimáčklo a nevypustila duši. Vyšlo z ní však úplně něco jiného.

Soňa vstala s Kiki v náručí. Tvářila se vítězně, ale každý, kdo na ni koukal, tak ji správně ohodnotil krutou prohrou. Nepátrala dlouho, sice moc neviděla, ale za to intenzivně cítila.

Propadala se hanbou a brodila peklem! Peklem s příchutí čerstvého hnojiva.

„Kikino, cos to provedla?“ ječela zoufale a opravdu nevěděla, jestli fňukat, nadávat nebo řvát!

Řvala a běžela směrem ke mně.

„Podívej, co mi provedla. Tos neměla, darebáku malý...“

„To by opravdu neměla, proč toho pejska trápíte? Copak se dá poručit větru, dešti a vyměšování v přesně uvedený čas? Tohle si myslí pouze zaměstnavatelé, že makající pracovníci mají nárok na použití toalety jednou denně od jedenácti třiceti do pravého poledne,“ osočila ji paní od vedle, která se zvedla a podala jí jeden suchý papírový ubrousek a dva navlhčené.

„Děkujeme,“ vyjádřila jsem vděčnost místo Soni, která právě přišla o hlas. Pohlédla totiž na svoje tričko a brečela.

„Cože? Proč má zelený průjem? Kdo jí dal ty okurky do žrádla?“ vzlykala zoufale, ale uznala, že na čivavu se nemůže zlobit.

„Kdo asi? Nejspíš si sama nabídla. Neříkalas, kolik tam máš plodů na zavařování?“

„No jo, asi jo. I když bych ji tipla spíš na meruňku než na okurkový salátek. Snad se z toho vylíže. Ne, radši nic o olizování, známe psy. Jen aby vydržela v lese.“

„Uklidněte se, ženy. Les jí udělá dobře,“ vmísila se nám do hovoru opět žena od vedle přes uličku, která nás zachránila pohotovostními ubrousky, i když obě jsme se rovněž perfektně vybavily, obzvlášť různými druhy utěráků. Nakonec se z ní vyklubala sympaťanda Eliška, která se na Kikinku pořádně podívala, prohlédla ji a konstatovala, že už je fenka veselá a opravdu jí nehrozí žádné nečekané zdravotní problémy.

„Vy jste veterinářka?“ vyzvídala kamarádka, protože Eliška ji prohmatala a prokoukla dost zkušeně, aspoň podle jejího i mého laického odhadu.

„Ne, táta. Leccos jsem od něho odkoukala a u nás doma nikdy nechyběla zvířátka, obzvláště různé druhy pejsků. A moc se omlouvám za výpad zlosti, naštval mě zaměstnavatel. Dělám v prodejně s oblečením a připadám si jako robot, co nic nepotřebuje, jen odvádí výkony.“

„Chápeme a odpouštíme ti... vám.“

Začaly jsme si tykat a měly si co povídat až do Olešnice, kde jsme se rozloučily. Soňa si ještě stihla skáknout na toaletu ve vlaku, kde označkované tričko vyhodila do koše, který se tím pádem celý zaplnil. Naštěstí si přibalila i košili, kdyby se náhodou ochladilo, což sice nehrozilo, ale tentokrát se vyplatilo počítat i s nemožnými variantami. U košile vyhrnula rukávy, udělala ze dvou cípů elegantní uzel a rozepla si i dva knoflíčky u krku, aby více vykukovala její sportovní podprsenka, za kterou utratila majlant. V obchodě jí nakukali, že odvádí nejen pot, ale i komáry a jiné hmyzí krvežíznivce a obtěžovatele.

Kikinka vypadala, že se usmívá. Soňa mě na tento fakt upozornila přesně třikrát, dokud se neotevřely dveře a my nevyskočily ven na tvrdé kamenité podloží.

„Tady se nastupuje jako v minulým století. Skočíš do hloubky, skoro jako do propasti. Žádný pěkně upravený vyvýšený nástupní perón, aby pasoval k výšce vlaku.“

Chvilku jsme se rovnaly, protože ani jedna z nás nečekala odhalení nemilého zjištění, že nám narostly příliš krátké nohy, zcela nevyhovující pro výstupy z vlaků na skoro zapomenutých železničních stanicích.

Potížím ani zdánlivě neodzvonilo. Podle mého odhadu se teprve rozjížděly jako ujíždějící vláček motoráček. Varováním mi měl být udivený výraz Soničky, když jsme postávaly u kolejí. Rozhlížela se kolem dokola a vypadala dezorientovaně.

„Co je? Koukáš dost vyjeveně.“

„Člověče, trochu se to tady změnilo, nějak nepoznávám správnou cestu.“

„Jak nepoznáváš? Copak jde o velký město, kde by ses netrefila na správnou ulici bez mapy, buzoly a navigace?“

„Pamatuju si jenom jednu cestu, ale vidím dvě.“

„Asi se ta první za ty roky hodně prošlapala, lidi si vydupali novou. Nebo zmizela původní a rovnou se vytvořily dvě nový. Lidi baví rozhodování u několika cest bez ukazatelů. Doufají, že zabloudí a zažijí dobrodružství na maximum.“

„Kecáš, viď?“ vypustila ze sebe zoufalá slova a vypadala, že si v duchu strojí vlastní smuteční hostinu.

„Fórek, no. Netvař se jak sjetá fialovým šeříkem a pořádně promazej mozkový buňky.“

„Určitě přemístili stanici.“

„Cože? Neblbni, v takovým zapadákově nebudou hejbat s nástupištěm. Spíš můžeme jásat radostí, že nám tady ještě přibrzdili.“

„Asi jsme vystoupily na druhý straně. Z týhle vůbec nepoznávám správnou cestu.“

Koleje jsme přehopkaly ještě dvakrát tam a zpátky, ale Sonička stále nezaměřila správný orientační bod. Když jsem se chystala navrhnout, že se někoho zeptáme, až tedy někoho potkáme nebo cíleně najdeme, tak Kikinka skoro vypadla z tašky, jak kamarádka nadskočila radostí.

„Jupí! Tak skutečně tahle, mi připadaly ty stromy moc velký a taky je jich mnohem víc,“ zajásala s přimhouřenýma očima, zatleskala si a ukázala najisto na úplně první cestu, kam instinktivně okamžitě zatočila, ale potom ji přepadly velké pochybnosti.

„Mě z tebe klepne. Si myslíš, že sem zasadili umělý les nebo co? Stromy rostou, houští houstne, křoví se rozlejzá na všechny světový strany. Snad na místo dorazíme do setmění, když budeš váhat za každým pařezem.“

„Už ne, kritický bod máme za sebou, nyní už jen pošlapeme cestou rovně, potom vzhůru a tam zahneme nalevo, kde uvidíme borůvky rovnou z cesty. Úplný borůvkový moře.“

Svět byl ještě krásnější, když se zelenal přímo před očima. Mnoho odstínů zeleně se v tomto období promíchalo v lesních hlubinách s chutnými zástupci barvy jahodové, ostružinové a borůvkové. Stačilo se zhluboka nadechnout a kdesi ze dna duše se vynořovala odstrkovaná vynikající nálada.

Vyšly jsme cestou parádně naladěné a veselé. Kdo by to byl řekl, trochu pohybu mimo přemnoženou civilizaci a hned z těla opadaly tíživé kameny, naplněné prázdnotou a stresem.

„Borůvky, borůvky, borůvečky! Natrhám na koláč, knedlíky, na poháry a do mrazáku,“ oznámila mi zasněná a rozveselená sběračka.

„Jestli ti Kikinka všechno nesežere.“

„Vždyť má malý žaludek. Ráda se s ní rozdělím.“

„Borůvky naštěstí účinkují proti průjmu, ne naopak. I když u lidí, nevím, jak se projevuje jejich požití u malých pejsků.“

„A Kiki mi pomůže sbírat.“

„Fakt? Jsi to psisko stihla za tři dny vycvičit na trhání?“ pošklebovala jsem se a netušila, že se nežertuje.

„Co se tak směješ? Víš, že se čivavy snadno naučí nový dovednosti? Naučím ji trhat borůvky.“

„Vypadáš, jako kdybys spadla z višně, ne z borůvčí. Třeba se naučí poslouchat na povel, ale určitě ne během minuty. Nechápu, jak je sesbírá? Kuličku do tlamy a pak ji vyplivne?“

„Hele, neurážej štěkací tvář, nebo tě rafne.“

„Nerafne! Heč, vím, jak na ni. Včera jsem uvařila kuřecí masíčko a mrkev. Pochutná si.“

„Hmm, zrádkyně. Dobře, uznávám, detaily doladím do příště. Jíst něco ocucaný z psí tlamy je fakt dost úchylný i na dnešní dobu neomezených možností.“

Pochodovaly jsme dál a já marně vyhlížela krajinu přemnožených borůvek.

„Je to tady kapradinově hustý. Les se nejspíš dočkal modernizace a vysadil místo borůvčí osvědčený chytače klíšťat. Znáš tuhle cestu, nebo ses zase spletla?“ ujišťovala jsem se, okolí nejevilo známky ráje lesních plodů.

„Neboj, menší odchylky od normálu. Dřív mi cesta přišla krátká, nyní dlouhá. Asi únava materiálu.“

„Chápu. Dávám ti druhou šanci, než začnu panikařit.“

Sonička přimhouřila oči, udělala ladnou otočku, ne moc rychlou, aby Kikinka nehupsla pod kapradí, kde by se ztratila svižněji než pára nad hrncem. A v tento moment se několik metrů před námi zjevila dobrotivá víla. Žádná neodolatelná mladice, spíše ve zralém věku. No, hodně zralém. Připomínala kouzelnou babičku. Pohádkovou babičku s proutěnou nůší na zádech.

„Dobrý den, děvčátka. Kampak míříte? Já si nesu z lesa klestí na zimu, dovolil mi to hajný. Klidně každý den, co unesu. Žádné velké kusy dřeva, malé kousky. Však bych těžká polena neunesla.“

Oznamovala nám detailně, co nese v nůši nenakradeného, jako kdybychom zastupovaly kontrolní úřad a dožadovaly se písemné zprávy, kolik klacků nese a v jakých rozměrech. Divná doba. Každý by měl být rád, že tady někdo čistí les zcela dobrovolně a s ohledem na neničení přírody.

„Paní Mlynářová, dobrý den. Jak ráda vás po tolika letech vidím.“

„Dobrý den, děvčata,“ zdravila znova a my také. Pěkně nahlas. V lese se lidé zdraví úplně samozřejmě. Vždyť nikdo netuší, kdy bude potřebovat pomoc od náhodného lesního tuláka. Tentokrát jsme potřebovaly pomoc ještě před pozdravem. Soňa mě však dost překvapila, že babičku zná. A nepřekvapila jenom mě, ale i vílu s nůší. Asi stále nenašla správnou odpověď na hádanku, kdo ji právě oslovil.

Koukala na nás odměřeně a brousila pamětí, odkud zná Soňa její jméno. Zatím se nevyptávala, asi si chtěla vzpomenout bez nápovědy, což se nedařilo a kamarádka se raději sama připomněla.

„Asi si mě nepamatujete, nedivím se. Vypadám úplně jinak. Jezdila jsem sem několik let na prázdniny za babičkou Anežkou Borovicovou. Jsem Soňa. Babička mě k vám brala na výbornou domácí malinovou šťávu.“

„Božínku, takový milý překvapení. Soničko!“

Obě ženy se obejmuly a několik minut probíraly, jaká škoda, že Sonina babička umřela tak brzy, a ještě větší škoda, že děti rostou tak rychle.

„A co tady vlastně hledáte?“

„Borůvky, přece od nepaměti v týhle části rostly snad tisíce keříků.“

„Jo, kdysi dávno. Nejlepší místa najdete támhle nahoře, sice náročná štreka, ale borůvky ve velikosti třešní. Stačí chvíle a naplníte všechny nádoby. Nebojte se, divoženky, správně vás nasměruju.... Jééé, ty máš v tašce pejska! Takový roztomilý prťous.“

„Jmenuje se Kikinka, ale jen ji hlídám.“

„Aha. Vypadá roztomile, jak jí kouká hlava. Umí taky běhat?“

„Jo, jasně, ale spíš zvládne kratší procházky, tak ji zatím nosíme. Čivavy nejsou přizpůsobený na dlouhý túry po vlastních tlapkách. Bohatě jim stačí dvacet až třicet minut denně.“

„Chápu. Na dlouhý ne, ale něco snad ujde. Navíc, nejde o žádnou závratnou vzdálenost. Naopak o hodně krátkou, jen s dost velkým převýšením.“

„Aha. Snad nevypustíme duši.“

„Žádný strach, mladice jako vy tam zvládnou dohopsat snadno jako kamzíci.“

„Bezva.“

„Jo, abych nezapomněla na varování. Až pustíte tu psí lenošku z tašky ven, pozor na vlky.“

„Vlky?“ vyjekla jsem a zůstala s otevřenou pusou. Soňa zírala stejně, akorát nic neříkala.

„To byl fór, děvčata!“ smála se.

Haha. Ohromná legrace, ale budiž. Stáří se také potřebovalo vyřádit po svém.

Dávná Sonina známá nás nasměrovala na hodně vysoké místo. Fajn, lepší něco nežli nic. Spíš se mi do mysli vkrádalo obrovské zklamání než naopak. Paní si z nás mohla vystřelit jen tak pro zábavu. Vyhlášené houbařské plácky se také jen tak neprozrazují kdejakému pocestnému, předávají se ústně jako rodinné bohatství. U borůvek bych si tipla stejnou tradici.

Kikinka vypadala, že by ráda z tašky vyskočila, ale dohodly jsme se, že ji pustíme, až najdeme ty obří zásoby, kde budeme trhat a ona si může mezi námi vesele poskakovat.

Kikina poněkud ztěžkla, aby ne při výšlapu do horského území. Aspoň Soňa si stěžovala, že asi přibrala pět kilo. Fenka, ne ona. Sice se před námi tyčil kopec se skalami, ale podle chytrého průvodce nešlo o žádnou zázračně vysokou horu. Jenže vždy záleželo na konkrétních podmínkách. Kdo ví, kdy došlo k měření, nejspíš pomocí nejmodernějších technologií z výšky. Nikdo nemusel hlídat každý životu nebezpečný krok. Stačila chvilka nepozornosti a člověk zakopl o kořen, ulehl hlavou na ostrý kámen, nebo se zamotal do divokých a trnitých chapadel již neplodících ostružiníků.

„Řekni a pomůžu ti s ní, pronese se, no.“

„Ne, v pohodě. Dohoda zněla jasně: já ji ponesu cestou tam a ty nazpátek, kdy si na tebe už víc zvykne.“

„Fajn, hrdinko.“

„Dobrý, nelžu, můžu!“ zakvílela hrdá Soňa. Těžko uvěřitelné, když záměrně vyhledávala roviny a do kopce raději dojela autem, pokud se zrovna nerozhodla pro jízdu vlakem, aby zavzpomínala na staré dobré časy.

„Nepočůrala se už?“ zajímalo mě.

„Ne. Copak by sis zaneřádila vlastní postel?“

„Taška na čivavu ale není postel, dokonce ani domeček, spíš jde o dopravní prostředek na lidský pohon. A nerada bych ti připomínala celkem čerstvou aféru z vlaku.“

Už tahle cesta, do mírného svahu, mi sebrala skoro všechny pohonné hmoty, před námi se však tyčila daleko vyšší překážka.

„Vypadá jako Kilimandžáro.“

„Kdo?“

„Ty ne, ten horský masiv před námi.“

„Nestraš, obyčejný kopec a sem tam obrovský kámen.“

Pot nás zaplavoval víc, než by se zdálo. Hmyz věděl svoje, neošálily ho žádné deodoranty a repelenty. Krev tepala v těle a bylo co sát. Rojení kousacích mušek napovídalo, jak opuchnu z jejich náletů. Obě jsme byly citlivky na bodání bzučivek, ale zdálo se, že Soňa zvolila skutečně fungující oděv, když si ani jednou nestěžovala. Anebo falšovala nezájem z hmyzí strany, abych se jí neposmívala, že si koupila úplnou kravinu.

„Myslíš, že uvidíme borůvky dřív, než dosáhneme vrcholu?“

„Káťo.... koukej kolem. Taková úroda! Vidíš modro? Zůstávám tady.“

Malé porozhlédnutí mi vzalo dech. Přízrak se stal skutečností. Vysoko na kopci se zrodily borůvky ve velikosti lískových oříšků. Nádherná odměna za vyčerpávající výstup mezi čarodějné kameny.

Oči se nám leskly štěstím. Ze zad spadly batohy a Kikinka se konečně ocitla na svých tlapkách. Pobíhala nadšeně sem a tam mezi námi a nevzdalovala se na víc než pár metrů. Stále jsme ji chvilkově slyšely a občas i viděly. Ovládla ji radost a pod borůvčím se snadno ukryla.

Zatím se nekonalo žádné drbání. Cesta vzhůru nám oslabila mluvidla a my se plně soustředily na naplnění všech donesených nádob.

Nic zvláštního se nedělo. Absolutně nic, až na šílené ticho kolem. Obklopovala nás jakási strašidelná atmosféra bez zvuků. Slunce sem moc nepronikalo, převládalo tmavé prostředí kvůli vysokým stromům a obřím oválným a kulatě vytvarovaným kamenům. Kdybych se na ně podívala z výšky, možná bych spatřila vytvořený speciální mystický útvar, přinášející do této krajiny poselství z dávných časů. Přála bych si ho odhalit. Jenže bych musela umět lítat a utnout myšlenky na psychiatrickou léčebnu, kam nás podobné napětí, z předávkovaného klidu, dožene.

I Soni se zmocnila jistá panika. Z batohu vyhrabala pískací kroužek a hodila ho Kikince na hraní. Hrobové ticho se přetnulo občasným pískáním hračky. Podstatně se nám ulevilo. Jindy nepříjemné pískání působilo jako balzám na duši. Slyšet něco jiného než divnotu, kdy se nehnula větvička na stromě a cosi tajemného nás stoprocentně požíralo zevnitř, aby nás ovládla hluboká úzkost.