HOPE MARKS

SPOUTEJ MĚ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Hope Marks, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 81. a 64. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-34-2 (epub)

ISBN 978-80-88483-35-9 (mobi)

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálnými postavami či společnostmi je čistě náhodná.

Srdce, akce a síla…

Simulace, která mi dává pocit štěstí a radosti…

Nekradu pro své vlastní obohacení.

Pokaždé jde jen o nehodnotné věci, o potřebu v sobě uvolnit silnou psychickou tenzi, napětí – jsem kleptomanka.

Část I.

Spoutej mě drsně: Kapitola 1

Laura

To jsem si tak nakupovala v menším obchodě s oblečením. I má peněženka si žádala pořádný průvan. Potřebuju obnovit šatník. Miluji vůni nových hadrů. Většinou je sháním přes internet, ale někdy si ráda zajdu do kamenné prodejny. Nejspíš to mám dané tím, že se mi nákupy v obchodě sem tam zvrtnou. Vybrala jsem si pár kousků a předložila je u pokladny. Zboží leželo na pultě, ale prodavač kamsi odešel.

Sakra, proč? To myslel vážně? Neměla jsem na něj celý den. Nechápavě jsem sledovala směr chůze muže středního věku. Mezitím se přemístil k hlavnímu vchodu, otočil klíčem a zamkl dveře.

„Co děláte?“ zmateně jsem vyhrkla, situace se mi ani trochu nelíbila.

„Svlékněte se, chci vědět, co jste ukradla.“

Co, cože?!

Bohužel se na mě díval zcela vážně. Ruce si založil na prsou a pod tmavým hustým obočím se mračil. Zděsila jsem se. Dělal si ze mě srandu?

„Prosím?! Tohle nemůžete. Okamžitě odemkněte dveře! Nemáte právo po mně chtít, abych se svlékla!“

Co si o sobě jako myslel?! Takový chcípáček! Krve by se ve mně nikdo nedořezal. Nechápala jsem, co vyvádí. Cosi jako noční můra se stávala skutečností.

„Jestli odmítnete, prošacuju vás sám,“ procedil mezi zuby, když si stoupl těsně přede mě. Celá jsem zrudla vzteky a z kapsy lovila mobil, abych vytočila záchrannou linku.

Tohle mu nedaruju!

Snažil se mi sebrat telefon. Několika kroky dozadu jsem se prodavači vyhnula, jenže jsem přitom narazila do stojanu na oblečení. Sakra! Proč ten chlap lezl za mnou? Snad mě nehodlal znásilnit?!

Pořádně se napřáhl, já se skrčila a čekala ránu do obličeje. Přístroj letěl několik metrů na podlahu.

Hajzl! Nechtěl mě praštit, ale sebrat mi volátko.

Lauro, musíš se z téhle šlamastiky dostat.

Okamžitě jsem se snažila doběhnout k telefonu, ale zablokoval mi cestu. Zaražená na místě jsem čučela na podlahu a chtěla se dostat k černé krabičce, která ležela nedaleko. Panebože, co mám dělat?! Fajn, na tři…

Raz, dva, tři…

Udělala jsem pořádný krok vpřed, utíkala a vyhýbala se věšákům s riflemi. Sice jsem svérázná, ale taky se občas bojím. A tenhle rádoby prodavač byl dost nepříjemný. S výrazem jako zloduch na mě civěl, když jsem zastavila kousek, fakt kousíček, před spadlým mobilem. Oči s hrůzným výrazem mi těkaly na něj a na mobil. Najednou pohyb za výlohou, zrovna tudy procházeli policajti.

Štěstí, že je ten odporný chlap otočený zády. Musím toho využít a zakřičet.

„Pomooooooc, pomoooooc!“ ječela jsem a doufala, že mě půjde slyšet až ven.

S obavou z prodavače, který byl totálně nepříčetný a z očí mu sršel vztek, jsem se připravovala ubránit se sama. I když jeho zaťaté ruce vypadaly, že mě každou chvíli trefí mezi oči, nebyl čas chybovat.

Koutkem oka jsem spatřila opřenou tyč. Zřejmě se jednalo o teleskopickou tyč na podávání oblečení, protože mi neušel žlutý háček na konci. To by mohlo stačit. Prostě jej drapnu, napřáhnu se a sejmu ho do hlavy.

Ozvalo se bouchání na dveře.

Slyšeli mě! Oddechla jsem si.

„Okamžitě otevřete!“ křičel jeden z policistů.

Jenže prodavač nebral výzvu vážně. Rychlým pohybem se mi dostal za záda a chytil mě pod krkem. Nečekala jsem to.

Ne, to ne! Musím se ubránit.

Smýkala jsem sebou, snažila se prodavači vysmeknout, ale držel mě pevně.

Zhluboka jsem nosem nasála vzduch, natáhla pravou ruku a loktem mu udělila tvrdou ránu do žeber. Nečekal to...

Sevření povolilo a já se rozeběhla ke dveřím. Otočila klíčem, pustila dovnitř policii a jednomu z nich skočila do náruče. Druhý vběhl přímo na prodavače, kterého v mžiku zpacifikoval. Všechno se to semlelo dost rychle.

Napadlo mě, že pěkně voní, když jsem se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit. Sevřel mě v náručí, a aniž bych si jej celého prohlédla, neušla mi policistova vypracovaná postava.

„Co se tady děje?! Slečno, jste v pořádku?“ zeptal se a rukou mě pohladil po zádech, aby mě uklidnil.

Slova mi uvízla v krku při pohledu do modrých hlubokých očí. Jako by je měl rentgenové a viděl mi až do duše. Pod jemným strništěm se značil mírný úsměv, široká ramena povolila sevření a sundal ze mě velké chlapské ruce. Tmavě hnědé vlasy, lehce rozcuchané a po stranách kratší se zaleskly při dopadajících paprscích slunce, které prosvítaly přes skleněné dveře.

Mohl mít tak pod třicet – víc ne. Nevypadal vůbec k zahození.

Takový mladý a sexy u policie?

„Slečno, vnímáte mě?“ urgoval.

„Promiňte. Ano, jsem v pořádku. Přišla jsem si nakoupit, ale když jsem chtěla zaplatit, zamkl dveře. Poručil mi, ať se svléknu. V momentě, kdy jsem vytáčela číslo, abych si zavolala pomoc, mi mobil odpálkoval na zem,“ popsala jsem situaci.

Trochu jsem se třásla a potřebovala odsud co nejrychleji zmizet.

Prodavač se chtěl po mně natáhnout, ale druhý policista jej zadržel. Byl mnohem starší a pohled na něj nebyl tak příjemný.

„Ona lže! Je to zlodějka!“ vykřikl, až mě to zabolelo v bubínkách.

Běž do háje! Nemám na tebe celý den.

„Dobře, musíme to prověřit. Slečno, sundejte si, prosím, bundu,“ vyzval mě mladší policista.

Nahodila jsem opruzený výraz, svlékla si jarní hořčicovou bundu a odložila ji na pult.

„Vidíte? Nic nemám,“ rozhodila jsem ruce na stranu.

„To nechte na mně. Otočit čelem ke zdi, nohy od sebe a ruce nad hlavu,“ vyřkl přísně.

Dlaně přiložil k mému zápěstí a sjel s nimi k ramenům. Pokračoval po bocích, přes stehna až ke kotníkům a vracel se zpět přes vnitřní stranu stehen. Fajn, ať si sáhne, když mu to udělá dobře.

„Hmm, nic jsem nenašel,“ utrousil.

Jenže prodavač si stále trval na svém.

„Mám tu kamery. Ukážu vám záznam!“ upozorňoval.

Musel to prověřit, ale já potřebovala opravdu vypadnout. Do háje! Tolik zdržení!

Druhý fízl šel s prodavačem za pult k obrazovce, ale záznam nic neprokázal.

No jistě, nic na mě nemá a v kabinkách kamery nejsou.

„Chcete si mě ještě osahat?“ zeptala jsem se mladšího policisty, který se lehce pousmál, ale ihned nasadil vážnou tvář.

„Nebuďte drzá!“ A to já jsem ráda drzá. „Můžete jít, slečno.“

Podával mi bundu, kterou pro jistotu znovu prošacoval.

„Moment! Co to tu máme?“ zarazil se.

Do prčic! Objevil vnitřní kapsu. Chlapec se moc snažil. Nahodila jsem zmatený výraz a předstírala, že o ničem nevím. Jsem přece mazaná, když na to přijde.

„Moje kalhotky?“ rozhodila jsem ruce do boku s přidrzlým úsměvem a pokrčila rameny.

Odložil je na pult. Zapírání mi šlo velice dobře.

„Tyhle zrovna prodávám!“ promluvil rozzlobený prodejce.

„Ale prosím vás! Prodávají je i v jiných obchodech. Nebuďte tak paranoidní.“ Tvářila jsem se jako největší neviňátko, ale ve skutečnosti měl pravdu – ukradla jsem je. Mám malé udělátko, kterým se dokážu zbavit elektronické ochrany zboží.

„To nosíte normálně po kapsách spodní prádlo?“ zeptal se starší fízl.

„Ty jsou pro přítele,“ mrkla jsem na něj.

„Ukradla je!“ trval si na svém prodavač.

„Tak dost! Není na nich žádná cedulka, ani ochrana proti krádeži. Nemáme žádný důkaz, že by je slečna ukradla!“ přehlušil nás mladší policista.

Že bych se mu líbila? Vrátil je do bundy a podal mi ji. Oblékla jsem ji na sebe, sebrala mobil z podlahy.

„Můžu jít?“ zeptala jsem se a hodila na prodavače zákeřný pohled.

„Běžte, ale v co nejbližší době se dostavte na stanici,“ poučil mě hezkej fízl.

Konečně. To byl opruz. Rozhodně už sem nikdy nepůjdu nakupovat.

Svou touhu jsem nenaplnila. Vždy se mi rozbuší srdce, stoupne adrenalin, ale pocit úlevy se dostaví, až když jsem v bezpečí, což se teď stalo tak napůl. Lehce se můžu dostat z jednoho extrému do druhého. Třeba závislost na sexu, ta by mi možná tolik nevadila. Jako pro pracovnici v bance byla pro mě kleptomanie prokletím. Kradu a lžu, jak ironické…

Šla jsem rovnou za kamarádem, který telefon prohlédl.

„Máš štěstí, nemáš na něm ani škrábanec.“

„Díky, to se mi ulevilo. Zmeškala jsem jednu schůzku. Musím si zavolat.“

Upřímně se divím, že ještě po takovém pádu mobil žije. Asi spadl na podlahu tou správnou stranou. Tvrzené sklo mi zachránilo displej.

Vytočila jsem hovor, omluvila se klientovi a domluvila s ním jiný termín. S kamarádem jsem si dala kafe a příjemně se uvolnila. Po takovém dni jsem odmítala pracovat a ztvrdla u něj do večera.

Šílené pondělí! Odfrkla jsem si a praštila s sebou do postele.

Do pátku jsem se držela, chuť cokoli šlohnout byla nevyzpytatelná. Většinou se objevila, když jsem prožívala stres, nebo když nastal den blbec. Cokoli, co mi ublížilo, byl spínač na mód kradení.

Nakupovala jsem v drogerii, doma už mi docházely řasenka a krémy. Uvnitř jsem cítila šílené napětí, silné bití srdce a vysokou hladinu adrenalinu, což mi jasně značilo, co udělat. Prsty jsem projížděla regály a očima mapovala okolí. Každou kameru, každého zákazníka i prodavačku. Nedalo se to vydržet. Do jedné kapsy bundy jsem vložila bezcennou tužku na oči, do druhé rtěnku a do rukávu lesk na rty. V této euforii jsem nevnímala nic a nacházela se zcela mimo náš časoprostor. Nevědomá toho, co všechno jsem šlohla. Když jsem se probrala, podívala jsem se okolo sebe, zda mě nikdo neviděl.

Sakra, musím se schovat!

Na pochůzce v obchodním centru byl policista, který mě nedávno prohledával v obchodě s oblečením. Tedy poslední člověk, kterého bych zrovna chtěla vidět a potkat.

Přeběhla jsem ke kase a zaplatila za zboží v košíku. Venku jsem ucítila potřebné oddechnutí. Adrenalin mi klesl a srdce si bilo opět klidným tempem.

Tak to bychom měli. A teď se musím dostat jinam...

Jsem vězněm nedostatku, který mi komplikuje život. Párkrát jsem s tím zkusila seknout, ale nešlo mi to.

Nenápadně jsem přešla do blízké kavárny, aby mě hezký fízl neuviděl. Uf, nechci žádné oplétačky. Hlavně ne s ním. Objednala jsem si kávu a vychutnávala si ji docela v klidu. Dokud...

„Ale dobrý den, doufám, že tady nekradete,“ ozval se za mnou mužský hlas, až jsem skoro poskočila leknutím.

Vypadám snad, že bych kradla kafe, nebo prostírání?

Otráveně jsem na něj obrátila zrak, vzápětí se mile usmála a zeptala se: „Chcete si mě osobně prohledat?“

„Myslím, že to nebude nutné,“ zasmál se vtípku a pokračoval dál.

No díky bohu. Neměla jsem na něj vůbec náladu. Asi ho nesnáším. I když na ty oči bych se mohla dívat pořád… mají své kouzlo. Ano, tohle mi našeptával tichý hlásek v hlavě. Jenže rozum zavelel, abych se uklidnila, když pracuje jako muž zákona, což by nedopadlo dobře.

Dopila jsem zbytek černé tekutiny bez mléka a vstala k odchodu. Hodil se mi dárek pro kámošku, proto jsem se tedy zašla podívat do obchodu s bižuterií a našla v něm pár drobností, které by Sofii mohly udělat radost. Alespoň jsem v to doufala. Opět mě začal svírat tíživý pocit, který neustupoval. Tlukot, adrenalin a síla…

Musím něco šlohnout.

Opět jsem se pořádně rozhlédla, abych zmapovala situaci a dění kolem. Když nastala vhodná chvíle, v kapse mi skončil prstýnek a náramek. Dohromady stály pár drobných, ale mně to bylo jedno. Prostě jsem se ztratila ve svém světě. Ve světě, kde nebylo nic kolem. Jen já a regály s věcmi, které jsem cpala do kapes. Jakmile nastoupilo uvědomění, napadlo mě, že bych měla zmizet dřív, než začnu být podezřelá. Zcela klidná a uspokojená jsem se vydala za Sofií.

„Všechno nejlepšííííí…,“ vyjekla jsem na ni, sotva mi otevřela dveře do jejího bytu a pomalu jí pod nos strčila krabičku ukrývající prstýnek s náramkem.

Ukradené věci. Samozřejmě o ničem nevěděla. V tomto menším městě, o pěti tisících obyvatelích, to nevěděl snad nikdo.

Doufám, že se ani nikdo nikdy nedozví. Nerada bych přišla o velmi dobrou kamarádku. Stydím se za svoje prohřešky. Vím, že by mě odsoudila. Je to fakt blbá závislost.

„Dík, zlato. Trefila ses mi do vkusu,“ neskrývala radost Sofie.

„Není vůbec zač. Máš přece narozeniny a já… chtěla jsem ti udělat radost.“

„Dáš si se mnou dort?“ namířila prstem na kuchyň.

„Jasně. Ještě mám chvíli čas. Pak musím na schůzku,“ odpověděla jsem s malou lží.

Chvíli jsme si příjemně povídaly, jenže už byl čas vydat se na policejní stanici.

„Brzy se zase uvidíme, Sofí, měj se.“

„Ty taky.“

S úsměvem na tváři jsem odešla. Čekala mě méně příjemná věc. Doufala jsem, že tam nepotkám nemilého prodavače, zamykače. A jestli jo, tak se nebudu znát.

Pobíhání fízlů na stanici sem a tam nebylo nic pro mě. Sjížděli se sem i z okolních měst. Jejich pronikavé pohledy jako by se ptaly, ‚Co provedla?‘. Nic příjemného. Nepohodlná černá plastová židle s polstrováním pod zadkem mi na náladě moc nepřidávala. Muži v policejních mundúrech poletovali z jedné strany na druhou. Vyčkávala jsem, kdo se mě ujme, ale po půl hodině strávené sezením, jsem byla celá dolámaná s otlačenou sedinkou.

Zmizím! Nesnáším zdlouhavé čekání. Můj zadek už protestoval.

„Slečna Torresová…“

Konečně se ozval hlas s mým jménem. Postavila jsem se a vydala se za fízlem s malým okamžikem znejistění.

No to snad ne!

Je snad jediný policajt v tomhle městě?!

Přišel pro mě mladý otravný policista, který se usmíval do všech stran. Už jen tím šťastným výrazem mě štval.

„Dobrý den, slečno Torresová, potřebuji, abyste podepsala protokol s výpovědí.“

„Dobrý den, jasně,“ odpověděla jsem diplomaticky a zhodnotila ho jako otravného chlápka.

Odvedl mě do zadní kanceláře. Pracovní stůl vypadal neuklizený. Ležely tam různé spisy, zřejmě organizovaný nepořádek. Posadil se na židli a v tom bordelu hledal moji výpověď.

Kdyby sis to uklidil... – nenápadně jsem se ušklíbla.

Sundala jsem si červený kabát a přehodila jej přes opěrku židle. Sedla si naproti něj a přehoupla nohu přes nohu, aby mi nešlo vidět pod černou koženou sukni, kterou jsem ráda nosila, protože jsem se v ní cítila sexy. Byla do pasu, dlouhá nad kolena a na pravém boku s malým rozparkem. Do ní jsem si zastrčila bílou košili s menším výstřihem, který při sehnutí odhaloval moje bujné poprsí. Nejeden chlap by je rád při předklonu vzal do dlaně. Ne, fakt vím, že nejsem v prsou žádná chudinka. Kabelku jsem položila napravo na podlahu vedle sebe a nechápavě přetáčela oči nad tím, jaký je bordelář, že nedokáže najít blbý cár papíru, který jsem měla podepsat, abych odsud mohla rychle zmizet. Za ním visela nástěnka s přišpendlenými papírky s poznámkami. Vlevo velké okno s ne moc zajímavým výhledem před budovu a napravo dveře, kterými jsem přišla. Za námi stála dvě křesla a malý konferenční stolek.

„Dáte si vodu?“ nabídl ze slušnosti.

„Ne, děkuji. Potřebuji jen podčmárnout výpověď a odejít.“

Možná jsem na něj nebyla moc příjemná, ale necítila jsem se vůbec dobře.

„Kde jen… tady je,“ radostně prohlásil, jako kdyby našel poklad. Bylo načase… už jsem myslela, že tu strávím celé mládí.

Přes stůl mi podal kus papíru a já si v klidu všechno přečetla. Dělala jsem ze sebe důležitou a každé slovo poctivě přelouskala. Přece jen, co kdyby se tam vměstnala jakákoli zmínka o krádeži. Nechtěla jsem, aby mě dostali. Navíc, kdo ví, co jim všechno ten prodavač nakukal. Vzala jsem propisku, kterou přede mě položil na stůl, a škrábla podpisy na příslušná místečka.

„Slečno Lauro, upřímně nevěřím, že jste nic neukradla, ale nemám proti vám žádné důkazy,“ propletl si prsty do sebe a s přivřenýma očima mě bedlivě sledoval.

Hmm, neměl by strkat nos, kam nemá! Usmála jsem se a tím nedávala najevo žádnou vinu.

„To je od vás hezké. Můžu už jít?“ mile jsem se křenila a podala mu do ruky podepsanou výpověď.

Odložil složku na stůl a hlasitě vzdychl.

„Jistě, ale dám si na vás velký pozor.“

Vstala jsem a prohlédla si ho od hlavy až k patám. Neušla mi cedulka se jménem.

Hmm, místní šerif.

„Mějte se, šerife Bradley.“

„Ehm… nedělejte žádné hlouposti. Příště vás budu muset potrestat,“ varoval mě. „Dostanu pouta?“ provokativně jsem odpověděla, otočila se a s hlasitým klapáním podpatků odešla.

Dám pozor na tebe, Bradley!

Volnost! Čerstvý vzduch mi projasnil mysl. Potřebovala jsem bylinkové čaje a kousek odtud stál menší obchůdek. Po pár krocích jsem vešla do prodejny a ujmula se malého nákupního košíku. Doma už nezůstala ani meduňka s ibiškem.

V regálech jsem hledala dané věci, které jsem celkem brzy objevila.

Ale ne! Teď ne!

Skličující pocit mi oznámil problém a já se mu snažila ubránit. Ne, nedokázala jsem to. Nikdy jsem neuměla zastavit, ani odolat touze něco sebrat. Jeden malý sáček jsem šikovně schovala do kapsy svého kabátu.

Raději zaplatím a zmizím, dřív, než mě začnou podezřívat.

Šlo o reakci na stres po návštěvě stanice. Fízly se to tam jen hemžilo a já neměla ani trochu čisté svědomí.

Kapitola 2

Bradley

Zavolali mě do obchodu kvůli krádeži, a tak jsem nasedl do auta a jel. Pro mě každodenní rutina. Jakmile jsem dorazil na místo, sekuriťák se dohadoval s nějakou ženskou. Ječela jak hysterka a snažila se přehlušit chlápka z ochranky.

To zas bude den!

„Co se tady děje?“ snažil jsem se je přehlušit.

Oba mě ignorovali, jak byli zapálení do hádky. Jenže slečna začala rozhazovat rukama a málem mě praštila do nosu. Drapl jsem jí obě ruce, prudce je přesunul za její záda a zacvakl pouta na jejím zápěstí.

„Co to kurva?“ vyjekla.

„Uklidněte se,“ zakřičel jsem naštvaně.

„Okamžitě mě pusťte!“

Jančila a snažila se mi vysmeknout. Měl jsem co dělat, abych ji udržel, jak byla divoká. Ona se mi snad zdála. Popadl jsem její spadlý baťoh a silou ji dotáhl do auta.

„Sednout a ticho!“ důrazně jsem ji okřikl.

„Pusť mě, ty fízle!“

Začínala mě bolet hlava z jejího upištěného hlasu. Připoutal jsem ji, zavřel dveře od auta a zamkl slečnu uvnitř. Třeba se uklidní. Vrátil jsem se za chlápkem, který šel za mnou, abych si od něj vyslechl jeho verzi, než ženu odvezu na stanici. Stáli jsme kousek od vozu.

„Jsem si jistý, že v batohu je ukradená věc.“

„Podívám se,“ otevřel jsem jej a nestačil se divit. Uvnitř byly tři mobily a tablet. „Budu si to muset vzít s sebou na stanici. Prošetřím to, a pak si to můžete přijít vyzvednout. Budu potřebovat i vaši výpověď.“

„Dobře.“

„Zatím nashle,“ otočil jsem se a vydal zpět k autu.

Z toho, co jsem viděl, mi vyletěl tlak až nevím kam. Netuším, jak se jí podařilo odpoutat pás z auta, ale neměla jej. Ležela na zadních sedadlech a snažila se vykopnout dveře. Prudce jsem je otevřel a vytáhl ženu ven. Jenže mojí neopatrností se mi vysmekla. Rozeběhla se a utíkala se spoutanýma rukama za zády. Nevěřícně jsem se na ni díval, až mě to pobavilo. Zavrtěl jsem hlavou a v klidu šel za ní. Neměla kam utéct, zvlášť na těch podpatcích. Divné, že se jí nezlomily, jak se snažila vykopnout dveře.

Když se dostala k lesu, zrychlil jsem, abych ji neztratil z dohledu.

„Nech mě být,“ hulákala na mě.

To už jsem se rozeběhl, drapl ji kolem pasu a prudce s ní praštil o zem. Ležela obličejem zabořená v trávě, křičela, a já se ji snažil uklidnit.

„Buď už ticho!“ rozkázal jsem a zaklekl ji, najednou ztichla. „Zbláznila jste se, ženská?“

„Jdi do háje,“ jedovatě procedila mezi zuby.

„Uklidněte se!“

Chvíli jsem počkal, dokud se ženě nezklidnil dech a postavil ji na nohy. Po cestě k autu kolem nás procházela slečna Torresová, která mě nenechávala chladným od prvního okamžiku. Něco mě na ní přitahovalo, ale já nestál o románek s ženskou na opačné straně zákona. Usmála se na mě a já přikývl na pozdrav. Mnou vláčená žena se pokoušela sebou škubat, ale nezůstalo jí už tolik sil. Opřel jsem ji o auto, abych otevřel dveře.

„Pusť mě, ty hajzle!“

Ignoroval jsem její slova a dostal ji na zadní sedadlo. Zapnul ji pás kolem těla a podíval se ženě do očí. Měla rozšířené zorničky, což způsoboval koks, marihuana nebo amfetaminy.

„Copak jsme si zobli za dobrotu?“

„Co je ti po tom, fízle!“ odvrátila hlavu na stranu.

Nemělo cenu se s ní vybavovat. Zabouchl jsem dveře, nasedl a odjel do nemocnice, aby ženě odebrali krev. Poté jsem s ní odjel na stanici, kde jsem ji za neustálého kladení odporu zavřel do vězení.

Venku už se stmívalo a mně končila směna. Oddechl jsem si, protože tahle fetka mi dala celkem zabrat. Těšil jsem se na sklenku oblíbené whisky.

Doma jsem ze sebe spláchl celý den a vydal se do baru. Sakra! Průšvih. Dveře nešly otevřít a na nich visel nápis: Z technických důvodů zavřeno!

Hlasitě jsem vzdychl a posadil se na nedalekou lavičku. Neplánoval jsem jít do jiného podniku, protože v ostatních se vždycky vyskytne problém, který musím řešit. A dneska jsem neměl náladu cokoli řešit. Nezbývalo než se vrátit.

„Dobrý večer,“ pozdravila mě slečna Torresová, která prošla kolem. Překvapeně jsem se na ni obrátil. Už podruhé za den!

„Dobrý,“ slušně jsem odpověděl.

„Co vy tady tak sám?“

„To není vaše starost.“

„Máte pravdu. Užijte si večer,“ usmála se a zmizela.

Napadlo mě, že ji budu potkávat častěji.

Poznal jsem, že něco skrývá, ale zatím jsem nevěděl co. Když se mi vrhla v obchodě do náruče, cosi to se mnou udělalo. Jenže, já o ženskou nejevil zájem. Zrovna teď ne. Jsem sám v nelehké životní situaci, kterou nesu špatně. Zvedl jsem se a vrátil domů. Láhev ve skříňce pro mě byla vždy záložním plánem. Drapl jsem ji a nalil do sklenky zlatavý mok.

Všechny ženské jsou fúrie a lhářky.

„Ty jsi doma?“ zarazila se Stefanie.

„Kde bych měl být?“ zareagoval jsem otráveně.

„Třeba v baru jako vždy?“

„Je zavřeno,“ pronesl jsem otráveně a napil se whisky.

„Fajn. Vidím, že s tebou není rozumná řeč. Jdu si raději balit věci.“

„To bude nejlepší.“

Probodla mě hnědýma očima, pohodila oříškovými vlasy a otočila se na podpatku. Nalil jsem si další sklenku a ignoroval ji. Byl jsem na Stefanii naštvaný. Během jedné vteřiny zbořila všechno, o čem jsem snil. Zůstávala u mě a hledala si vlastní bydlení. Musel jsem ji tolerovat, ale moc mi to nešlo. Fakt mě vytočila na max a zároveň zničila.

„Chceš udělat večeři?“ dotázala se a snažila se tvářit mile.

„Ne.“

„Nemusíš být na mě furt hnusný, Bradley,“ vyjela po mně.

„Dej mi pokoj. Můžeš si za to sama. Běž si radši pobrat věci. Našla sis už byt?“

„Jo. Brzy se vystěhuju. Nemusíš mít strach. Dlouho už tu nebudu, ale věci si odvezu postupně,“ prohlásila úplně v klidu, nasralo mě to ještě víc. Jak mohla dělat, že se nic nestalo?

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“ zeptala se.

„Jako, že bych zapomněl, jak jsi mi lhala?“ vyprskl jsem.

„No tak, Bradley, vždyť to může fungovat dál,“ snažila se mě přesvědčit.

„Nemyslím si,“ stoupl jsem si a chtěl odejít. „Tohle nijak nevyžehlíš, Stefanie.“

„Kam si myslíš, že jako jdeš, když s tebou mluvím, Bradley?!“ naštvaně prohlásila a u toho se mračila.

„Po tom je ti dávno úplné hovno,“ procedil jsem mezi zuby.

„Pořád jsme manželé!“

„Ne na dlouho.“

„Ty to s tím rozvodem myslíš opravdu vážně?“

„A co sis myslela?“ hlasitě jsem vzdychl.

„Že… že se na chvíli odstěhuju, pak to zkusíme znovu,“ špitla.

„Nechci,“ odsekl jsem tvrdohlavě a přešel na chodbu, kde jsem si obul boty.

„Ale já tě pořád miluju, Bradley. Zůstaň, prosím,“ žadonila.

„Posrala jsi to, Stefanie. Není cesty zpět.“

Otevřel jsem dveře, vyšel a hlasitě s nimi třískl. Možná bych byl schopný Stefanii odpustit, ale uvědomoval jsem si, že už ji nemiluju tolik jako dřív. Začínal jsem si všímat, jak jsme každý někde jinde. Děsilo mě to, ale zároveň se smířil se samotou. Na ženské jsem neměl ani pomyšlení… možná jen na jednu.

Kapitola 3

Laura

Po několika pracovních schůzkách jsem seděla doma u počítače v menší pracovně. Týden jsem nic neukradla, ale modré světlo zpod jeho řas mě děsilo při každém zavření víček.

Musím si najít chlapa a zapíchat si, pak se mi nebude zjevovat.

Na náhodný sex mě moc neužilo, ale momentálně se jednalo o výzvu.

Blbost...

Hlásek ďáblíka v mé hlavě mi našeptával, abych opíchala šerifa Bradleyho.

Ne, to se nestane. Zavrtěla jsem hlavou, abych setřásla nekalé myšlenky a raději se rozhodla pustit do dokumentů pro klienty.

Proč mě přidělili na pobočku zrovna do tohohle menšího města? Jistě, mohla jsem zůstat v New Yorku, ale vedoucí trval na tom, že musím sem. Nejspíš bych tam ustavičně narážela na jiné fízly. Jestli bude dělat šerif problémy, tak se vrátím a tento byt prodám. Prostě si najdu jinou práci a hotovo. Vím, že před kleptomanií neuteču, ale nesnesla bych pohledy ostatních, kdyby zjistili, že jsem kleptomanka a spojovali by si mě proto se zlodějkou. Nejsem zlodějka. Byla by to pro mě příšerná potupa.

Nakonec jsem nad vším mávla rukou a soustředila se na práci.

V bance jsem netrávila moc času. Připadalo mi zbytečné vysedávat v budově, když v tomhle městečku – přirovnala bych to k vesnici – lidi věděli, že jediná pracovnice jsem tam já. Na dveřích visela cedulka s telefonním číslem, na které mi volali, když cokoli potřebovali. Zpravidla jsem do kanclu chodila denně jen na dvě

Hodiny, schůzky si domlouvala a směřovala do restaurace, kde se mi líp pracovalo. Možná jsem jen byla ráda mezi lidmi. Na druhou stranu lidé se nadchli z možností, ale i mé ochoty přijet k nim domů. Což mi osobně nevadilo, protože jsem si tím zpestřovala práci, nemusela trčet na pobočce a sledovat každou chvíli hodiny, kdy budu mít konečně padla. A malé plus pro mě, žádné oblékání jako puritánka. I když… jen trochu. Zase jsem nemohla chodit v minisukni, naštěstí to tady lidi neřešili.

Jakmile jsem měla hotovo, vydala jsem se do města. Zlákala mě drogerie, milovala jsem vůni všech těch krémů a přípravků na tělo. Vlastně jsem do drogerie chodila dost často, jen abych se podívala na všechny ty zdobené krabičky a lahvičky, které lákaly svou vizáží k nákupu produktů. Občas ke krádeži.

Pročítala jsem složení každého krému, který mě zaujal. A modlila se, aby opět nepřišla moje potřeba krást.

Dnes to vypadalo na příjemný den.

Usmívala jsem se od ucha k uchu a popocházela do další uličky. Nikdo mě dnes nevytočil, ani nic podobného, a tak jsem v hloubi duše věřila v krásný, ničím nerušený den.

Hmm, pěkné laky na nehty, škoda, že mám gelové!

Vrátila jsem malou lahvičku do regálu.

Na vzhledu jsem si celkově dávala záležet, abych vypadala před klienty za jakékoli situace upravená.

Ovšem radovala jsem se předčasně – vyrušil mě telefonát nepříjemné klientky. Vnitřní napětí stoupalo – bušení, adrenalin a já se nedokázala ubránit. Naštvaně jsem vzdychla a ocitla se ve svém světě kleptomanky. Červený lak na nehty skončil v kabelce. Podívala jsem se kolem tak, abych na sebe neupozornila, ale zároveň zkontrolovala situaci v obchodě. Fajn, udělám to jako vždy. Pravidlo první… nenechat se chytit.

Pokračovala jsem dál se vztyčenou hlavou. Pod poklicí jsem však byla nervózní a vystrašená jak malá holka. U pokladny proběhlo zaplacení prodavačce za zboží, pak nato průchod bezpečnostním rámem.

Zapískal! Tenhle vynález mi byl čert dlužen!

„Promiňte paní, ale musím vám zkontrolovat nákup. Asi jsem něco špatně odblokovala,“ zastavila mě prodavačka s milým úsměvem na rtech.

Usmívala jsem se s vědomím, proč to pištělo.

„Když to musí být,“ vydala jsem se s ní k pokladně.

Pečlivě zkontrolovala každý zakoupený kus.

„To je divné. Projděte prosím znovu přes rám,“ vyzvala mě.

Prošla jsem a opět pípala. Sakra! Jsem v háji. Jestli mě chytí, budu mít průser.

„Nějaký problém, paní?“ zeptal se muž, který se zčistajasna objevil za mnou.

Obrátila jsem se za hlasem a protočila oči.

„Samozřejmě, šerif Bradley Preston,“ zamumlala jsem pod nosem. Ten tu chyběl.

Upřeně se na mě díval a přivíral oči. Jako by říkal: „Dostal jsem tě.“

„Slečna Torresová, zase jste se dostala do problému?“

Hlasitě jsem vzdychla a ušklíbla se.

„Mají to rozbité.“

Snažila jsem se situaci zahrát do autu, ale nevěřil mi. Díval se na mě prozíravě.

„Vyřeším to,“ pípl na prodavačku a pokračoval: „Vy pojďte se mnou, prosím.“

Odvedl mě bokem do klidnější části obchodu.

„Všechno z kapes vyložte sem,“ ukázal na malý odkládací stolek u dveří pro zaměstnance.

Do háje!

Vytasila jsem veškeré věci, vlastně jen mobil.

„Prosím, toť vše.“

„Sundejte si bundu.“

Zase!

„Jestli po mně budete skoro pokaždé chtít, abych si svlékla bundu, budu si myslet, že mě chcete sbalit,“ přidrzle jsem se pousmála.

„Mlčte a svlékněte se,“ napomenul mě.

Tak svléknout…

Neochotně jsem si sundala bundu a podala mu ji do rukou. Prohmatal ji celou opravdu důsledně a odložil stranou. Poukázal na moji kabelku, kterou jsem mu se stejnou nechutí podala. Zvědavě se podíval dovnitř a stáhl obočí dolů.

„A copak je tohle?“ vytáhl lahvičku a držel ji v ruce.

Naprázdno jsem polkla a přehrávala si v hlavě, jaký asi dostanu trest. Položil červený lak na nehty do regálu a já nechápala, co dělá.

„Slečna u sebe nic kradeného nemá,“ zvolal na prodavačku.

Cože? Proč to udělal a kryl mě?

Tvářila jsem se otráveně, ale ve skutečnosti se za sebe značně moc styděla. Byla jsem zděšená, protože mě napadlo, co za to bude požadovat. Třeba je chlípný policajt a takto dostává, co si zamane.

„Takže, slečno Lauro Torresová, pojedete se mnou na služebnu. Budete klást odpor?“

„Ne,“ odpověděla jsem polohlasně a v krku měla obrovský knedlík.

Na jednu stranu prodavačce sdělil, že jsem nic nešlohla, ale na druhou si mě hodlal odvést. Nechal mě jít před sebou, což jsem nechápala. Dostali jsme se k policejnímu autu, které stálo opodál.

„Nasedněte si, prosím.“

Posadila jsem se dozadu s ostudou jako mraky. Taková hanba! Bohužel jízda v policejní káře pro mě nebyla poprvé. Zavřel za mnou dveře, obešel vůz a posadil se.

„Připoutejte se a položte ruce na kolena.“

Udělala jsem, co mi přikázal a mínila se zeptat, proč mi pomohl, jinak bych zešílela zvědavostí.

„Proč jste před prodavačkou lhal? Zrovna vy?“

„Žijeme v malém městě. Většina lidí by se to dozvěděla a vy pracujete v bance…“

„Tak… asi děkuju,“ zareagovala jsem nejistě.

„Příště vás ale krýt nebudu,“ řekl důrazně a já věděla, že svoje slova myslel naprosto vážně.

Snad mě neviděl nějaký můj klient. To by mi scházelo, abych o nějakého přišla.

Měla bych s tím něco dělat. Nebo ne? Mám na Bradleyho takový pech, až to není pěkné. Nikdy jsem se sem neměla stěhovat kvůli práci.

„Vystupte si,“ vytrhl mě z myšlenek.

Už? Odpoutala jsem se a poslušně následovala šerifa. Byla jsem neobvykle tichá. Pohledy ostatních strážníků mě probodávaly, když jsem procházela budovou se skloněnou hlavou. Vyšli jsme schody, které vedly do jeho kanceláře. Bradley za mnou zavřel dveře a já se posadila ke stolu, aniž by mě k tomu vyzval. Chvíli vypadal zaražený, asi čekal, že budu drzá jako obvykle. Jenže já se za sebe fakt styděla, a proto jsem zůstávala zticha a v ničem neodporovala.

„Slečno Torresová, musím vám dát menší pokutu. Kdyby se to opakovalo, dostanete větší pokutu a v dalších případech můžete strávit noc v cele,“ otráveně prohlásil, když se posadil na kancelářskou židli.

Bylo mi to jedno, chtěla jsem odsud hlavně vypadnout. Naťukal cosi do počítače, vytiskl papíry a dal mi je do rukou. Jen jsem je přejela pohledem a podepsala.

„Na shledanou, šerife.“

Vstala jsem ze židle a udělala krok. A on, aby nebyl neslušný, se postavil a přešel ke dveřím, které mi hodlal otevřít. Jenže, co čert nechtěl…

„Sakra!“ vykřikla jsem.

Zakopla jsem o koberec a letěla vzduchem. Už už smířená s tím, že před ním hodím tlamu a rozplácnu se na zemi jako chleba namazanou stranou. Avšak v poslední chvíli mě šerif chytil do náruče a těsně nad zemí zastavil. Jenže se neudržel. Přepadl na záda a já dopadla přímo na něj.

Ocitla jsem se tak blízko, slyšela bušit jeho srdce. Pohlédla jsem mu do očí. Modré oči mě probodávaly snad do hloubi duše. Nikdy předtím jsem si nevšimla, jak má hezky tvarované rty.

Kdybych ho svedla… Třeba by po mně tolik nešel. A na druhou stranu bych si konečně vrzla. Od přestěhování tam mám snad i pavučiny.

Jsem potvůrka, co se týče mužů, tak dvojnásob.

„Ehm, jste celá?“ po chvíli dostal ze sebe a na rtech se mu zjevilo cosi jako náznak úsměvu.

„Já, já děkuji,“ vykoktala jsem ze sebe.

Postavila jsem se na nohy a v mžiku se upravila. Bradley mě následoval, bylo vidět, že mu situace přišla vtipná. V rozpacích jsem se okamžitě rozeběhla ke dveřím.

„Počkejte! Myslím to vážně. Příště vás povedu v poutech. A kolegové se s vámi nebudou párat.“

Za dveřmi jsem se na něj otočila a sjela jej pohledem.

„Jistě, šerife,“ odpověděla jsem a co nejrychleji zmizela z jeho dohledu.

V autě jsem vyprskla smíchy, už nešlo nic zadržovat. To se může stát jen mně, abych spadla, a ještě vzala s sebou na podlahu policajta. Zavrtěla jsem hlavou nad absurdním zážitkem a odjela domů.

Kapitola 4

Laura

Celý týden jsem si pohrávala s myšlenkou sbalit jej, a proto se mi na práci špatně soustředilo. Svírala se mi kolena při myšlení na Bradleyho široká ramena, jeho vůni a jak se pousmál, když jsem na něm ležela celým tělem.

Musím ho ze sebe setřást! Sice jsem osamělá, ale nemůžu se do něj přece zamilovat. Stačí svádění. Jsem zvědavá, jak dlouho mi odolá. A sex vezmu jako bonus.

Vydala jsem se do obchodu, ale ne na hadry. Stačilo mi udělat jednou výjimku a jak to dopadlo – prodavač mě zamkl v krámě, a ještě mi málem rozmlátil mobil. Kdo ví, co by mi byl schopný udělat, kdyby nešli zrovna okolo fízlové.

Kdo mě znal jen krátce, domníval se, že jsem drzá. Svým způsobem měl pravdu. Nenechala jsem si nic házet na hlavu. Nesnesu, když mi někdo lhal, ale já sama musela lhát lidem, na kterých mi záleželo. Hrozný pocit, ale daleko horší přijmout se i s nemocí. Nedokázala jsem se nikomu svěřit s pravdou. A ještě k tomu, když jsem někomu darovala ukradenou věc a tvářila se, jako bych ji normálně koupila. Nejsem jen klepta, ale i lhářka.

No nic, měla bych stihnout nakoupit, než dojde k další schůzce.

Do háje!

Zapomněla jsem si peněženku v autě, na což jsem si vzpomněla až těsně před vchodem. Vrátila jsem se do auta, drapla šrajtofli a vydala se nakupovat. Nikdy jsem nevěděla, ve kterou chvíli mě přepadne touha ukrást bezcennou drobnost. Bylo to vždy nečekané jako blesk, který nepřicházel jen v obchodech. Pronásledoval mě všude. V restauracích, na benzinkách, firemních akcích a podobně. Občas mě popadl zrovna na ulici a mně nezbývalo nic jiného než jít a někde cokoli šlohnout.

„Ahoj, Lauro, kde ty se tady bereš?“ ozval se za mnou ženský hlas, který ve mně vyvolal nechuť.

Snad ne Sandra?

Paralyzovaná jsem se neochotně otočila a podívala se na ženu, která mi kdysi ublížila a ani netušila, že to vím. Ach jo, samozřejmě ona. Jak já ji neměla ráda. Vždycky strkala nos, kam neměla.

„Ahoj, Sandro, co ty tady? Myslela jsem, že vesnice pro tebe nejsou?“

Nasadila jsem falešný úsměv, jen abych nevypadala příliš jedovatě.

„Ale, prosím tě. Jen projíždím s novým objevem. A co ty v takovém zapadákově?“

Dokonalou manikúrou mávala kolem, až mě to rozčilovalo. Asi mi bylo líto nového objevu. Něco vymyslím. Nemusí znát pravdu.

„Jen dočasná záležitost. Potřebovala jsem si odpočinout od velkoměsta.“

Taková malá milosrdná lež.

„Zrovna ty a zapadákov k sobě nejdou, Laury.“

Jo, ty mě přece znáš líp než já sama sebe. Musím se jí zbavit!

„Promiň, ale pospíchám,“ snažila jsem se co nejrychleji urvat.

Měla pravdu, nikdy jsem malá města nemusela. Nudila jsem se v nich, chyběl mi New York. Na mě tady panoval moc velký klid. Na druhou stranu se mi tu začínalo líbit, protože tu žil ON. A mě neskutečně bavila myšlenka, jak si s ním pohraju.

„Nezajdeš později na kávu? Trochu se zdržím. Musíš mi vyprávět, co je u tebe nového. Chci slyšet všechno.“

Zvědavost jí zněla v hlase. Nemusí o mně vykládat drby, už tak si určitě něco vymyslí. Bože, jak jsem se s ní kdysi mohla kamarádit?!

„Promiň, fakt toho mám dneska hodně,“ pokrčila jsem rameny a vešla do obchodu.

„Víš, že se James oženil?“ oznámila mi a já se zastavila na místě.

Před pár měsíci bych se z téhle informace zhroutila, ale dnes ne. James byl můj bývalý. Milovala jsem ho, ale on mě zradil. Stačilo jednou přijít dřív ze školení a načapala jsem jej právě se Sandrou. Ani jeden neví, že jsem je viděla v naší posteli, jak si to rozdávali. Ten nechutný obraz se mi vryl do paměti jako letadly sejmutá dvojčata World Trade Center – v té době mi bylo čtrnáct a otřáslo to celým světem. Rozešla jsem se s ním a řekla mu jen, nemiluju tě. Při té vzpomínce jsem se celá otřepala.

Ano, důvod, proč Sandru nesnáším. Za prvé mi ojela chlapa a za druhé ráda vymýšlela drby. Trochu mě štíplo u srdce nad představou Jamese. Vždycky tvrdil, že není typ na ženění.

„No a? Já jsem někde jinde, Sandro,“ snažila jsem se vypadat nezaujatě, jako by o nic vlastně nešlo.

Chvíli mě zkoumavě pozorovala, pak se zvědavě zeptala: „Ty někoho máš?“

„To je jedno, ne? Měj se.“

Ještě by byla schopná zůstat tady a přebrat mi můj terč zájmu. To nedovolím. S přemáhaným úsměvem jsem zamávala a konečně se dostala zcela dovnitř. Naštěstí dál nevyzvídala a já mohla nerušeně nakupovat. Sandra mi zvedla šíleně tlak, že mi téměř okamžitě v kapse skončily žvýkačky, sušenky, a ještě pár drobností. To bylo přesně to, co jsem nechtěla. Nutkání se nedalo nijak obejít.

Příliš mě rozhodila!

Pokračovala jsem dál, někdo mě zezadu zatáhl za paži a já se lekla. Sakra, co to?

„Copak jsme ukradli?“ ozval se mužský hlas.

Obrátila jsem se a otráveně vzdychla.

„To jste zase vy, šerife?“ zarazila jsem se. „Promiňte, myslela jsem…“

Nenechal mě domluvit.

„To jsem pochopil. Kamera vás zachytila, jak kradete.“

No na druhou stranu jsem byla ráda, že ve městě pracují i jiní policisté. Nestačila jsem cokoli ceknout, a už mi prohlížel kapsy. S nepříčetným výrazem mi nasadil klepeta, jako bych byla přinejmenším vrah.

„Je tohle nutné?“ nevěřícně jsem se zeptala.

„Věřte, že je,“ odpověděl fízl a táhl mě k autu.

Cítila jsem se tak trapně a poníženě. Naštěstí mě neviděla Sandra – alespoň jsem si to myslela. Surově mě posadil na zadní sedadlo a připoutal pásem. Ruce mě neuvěřitelně bolely, jak pouta táhla. Kdybych nepotkala tu nesnesitelnou podrazačku, nejspíš bych zůstala v klidu a nic podobného by se neodehrálo.

Na služebně jsem poslouchala kecy o zákonech a podobné žvásty. Vůbec mě to nezajímalo. Pohledem jsem pořád brousila po místnosti. Zkusila jsem na tvrdého poliše hodit pár oček, ale vypadal, že ho nic neobměkčí. Ani můj výstřih. Položil na stůl protokol a tvářil se jako největší tvrďák na světě.

Náfuka…

Pročítala jsem papíry, když moje oči spočinuly na dvou procházejících policajtech. Jeden z nich se zastavil přímo za mnou a promluvil.

„Dlouho jste se u nás nezastavila. Už jste zase kradla?“

Doufala jsem, že ho tady potkám!

„Třeba jsem vás chtěla vidět,“ pokrčila jsem rameny a nahodila přesládlý úsměv.

Šerif Bradley se podíval na ‚tvrdého‘ policistu sedícího u stolu.

„Drobná krádež. Všechno je ve spisu. Slečna může jít,“ prohodil na šerifa a dál se věnoval papírům.

Sledovala jsem ‚tvrďáka‘. Uměl se vůbec usmát? Moment!

„Jak jít? Mě snad odvezete zpátky k mému autu,“ nevěřícně jsem vyjekla.

„Co si to dovolujete?! Běžte pěšky, nebo si zavolejte taxi,“ vykřikl a vrtěl hlavou.

Taxi a tady?

Bradley zvedl ruku, aby ‚tvrďáka‘ uklidnil, který se asi předváděl před šéfem, ale mě neoblafnul. Protočila jsem oči. Ruce mi spoutali vepředu, takže jsem je nazdvihla, vzala propisku a podepsala ten zpropadený list.

„V pořádku, slečnu odvezu. Stejně mám padla,“ oznámil s klidným hlasem Bradley.

Nevěřila jsem vlastním uším.

Šerif mi něžně odemkl pouta, která mi udělala nepěkné otlačeniny. Drze jsem se usmála na ‚tvrďáka‘, probodla jej pohledem a následovala Bradleyho.

Šerif byl rozumný a nenechal mě jít pěšky.

Sedla jsem si na místo spolujezdce, připoutala se a hned mě káral.

„Slečno Lauro, neměla byste furt krást.“

Sklonila jsem hlavu k podlaze. Duší sice rebelka, ale za krádeže se opravdu stydím, a to vždy. Jen jsem to před druhými nedávala tolik najevo. Drzost fungovala jako moje obrana.

„Jestli jste nemocná, myslím tím kleptomanii, běžte se léčit. Přece s tou nemocí neprožijete celý život.“

Nic jsem neodpověděla, nezavadila o něj ani pohledem, dokud jsme nedorazili na místo, protože měl pravdu. Podařilo se mu zaparkovat hned vedle mého vozu, ke kterému jsem ho navigovala. Vystoupila jsem a opřela se o červenou Toyotu Camry – mou krásku.

„Děkuji za svezení, šerife. Příště se svezu zas,“ mrkla jsem po něm jedním okem a asi ho uvedla do rozpaků.

„Raději nedělejte hlouposti. Pořád vám můžu nasadit pouta a odvézt zpět na stanici,“ usmál se.

Pouta? Ach… budeš se divit, chlapče.

Koutky úst jsem zvedla nahoru společně s pravou rukou.

„Myslíte tahle pouta?“ řekla jsem s přidrzlým úsměvem.

Mávala jsem ve vzduchu zavěšenými klepety na ukazováčku a čekala, kdy mu dojde, že jsem mu je vzala, aniž by tušil. Úsměv mu pomalu ztuhl na rtech, když si zkontroloval opasek.

„Jak jste to? Sakra, ženská, vždyť vás za to můžu zatknout!“

Nevypadal moc naštvaně, spíš šokovaně. Udělala jsem pár kroků k němu a v ruce si s nimi pohazovala.

„Nejste přece ve službě. Krom toho by želízka šla využít i jinak,“ zakousla jsem se do spodního rtu těsně před jeho tváří.

S pohledem upřeným do mých očí mi vytrhl okovy z ruky a vrátil na původní místo. A mám tě, Bradley Prestone.

„Víte, co? Do toho obchodu půjdu raději s vámi,“ poraženě řekl a já frustrovaně vzdychla nad vyfasovaným osobním dozorem.

Zůstala jsem stát blízko a chtěla mu pomátnout hlavu. Takový plán, který mi měl pomoct od velkých problémů. Netušila jsem však, že ON bude nakonec můj problém. A nemluvím o malých potížích.

„Něco vám povyprávím. Třeba změníte názor. Lidé trpící chorobným kradením své činy předem neplánují, jednají spontánně a bez přičinění další osoby. Tak jako vy. Samému aktu odcizení věci předchází silné napětí, které končí právě krádeží, načež se na krátkou dobu dostavuje pocit uvolnění a uspokojení. Následně mnohdy kleptomany sužují výčitky, pocity viny a hanby nebo i strachu před trestní odpovědností, což opět vede ke stupňování vnitřního pnutí, jež typicky vyústí v neovladatelné, naléhavé nutkání ke krádeži a celý kolotoč se opakuje,“ na chvíli se odmlčel. Jako by mi mluvil z duše. „Mezi typické rysy osobnosti kleptomanů patří nízké sebevědomí a pocit osamění.“ Nemám nízké sebevědomí! „Potíže se mohou objevit již v dětství, častěji však nastávají v období dospívání či mladé dospělosti a přetrvávají někdy až do stáří.“

Jak z nějaké příručky...

„Jak tohle všechno víte?“ vyzvídala jsem.

„Za dobu u policie jsem potkal nespočet kleptomanů. Pár zlodějů se chtělo vyhnout trestu a svedli svoje loupeže na kleptomanii. Vždy je ale odhalíme. Člověk kleptoman není zloděj, trpí psychickou poruchou. Naučil jsem se tyhle lidi od sebe rozeznat.“

Skutečně vyčerpávající odpověď, ale mluvil pravdu. Víceméně jsem byla neustále ve stresu.

„Hmm, asi jste si o tom hodně zjišťoval.“

„Hele, ve vedlejším městě se koná každé úterý anonymní sezení kleptomanů. Třeba by vám pomohlo.“

„Možná…“ utrousila jsem, udělala dva kroky dozadu a vydala se do obchodu.

Opravdu za mnou šel, aby na mě dohlédl.

Procházela jsem se úzkými uličkami, zastavila se u sladkostí a přemýšlela, že celý nákup musím udělat znovu. Teď aspoň s jistotou, že se nepokusím nic ukrást.

Bradley bedlivě pozoroval každý můj pohyb. Možná nebyl nakonec tak špatný, jak jsem si zprvu myslela.

Vystresovaná dnešním dnem mě samozřejmě znovu popadla touha něco

čmajznout. Šerif Bradley se zrovna nedíval a já využila situace, abych popadla karamelovou tyčinku s oříšky, kterou jsem nacpala do kapsy. Můj pokus zastavil. Nebo spíše mi ji z kapsy vytáhl a vrátil na místo.

Že by měl oči všude?

Podíval se na mě zklamaně a já raději zabočila k pokladnám.

Asi se hanbou propadnu.

„Co kdybych vás, šerife, pozvala na skleničku?“ zeptala jsem se na parkovišti.

„To by nebylo rozumné, slečno Lauro. Měla byste se jít léčit.“

Nasedl do auta, zavřel dveře a stáhl okýnko.

Dostihla mne chuť ho poškádlit. Naklonila jsem se k otevřenému okýnku a vyšpulila na něj prsa, která se drala ven z výstřihu. Ruce jsem opřela o dveře a polohlasně spustila: „Možná bych se dokázala změnit kvůli někomu.“

Nastartoval a můj pokus ignoroval.

„Mějte se. Doufám, že vás na stanici už neuvidím,“ zasmál se a odjel.

Stejně se tam jednou objevím, to věděl on i já...

Nechtěla jsem si připustit Bradleyho návrh, ale možná by anonymní sezení kleptomanů nemuselo být zas tak špatné. Jenomže bych potřebovala pořádnou dávku odvahy tam zajít.

Blbost… co bych tam dělala? Mně nepomůže ani svěcená voda.

Schovala jsem nákup do auta a též se vydala k domovu, kde jsem poklidila, uvařila si večeři a vyhodila nohy na rohovou sedačku.

Konečně klid.

Ozval se zvonek.

Zapomněla jsem na schůzku? Zamyšlená jsem drapla za kliku a pootevřela.

„Ahoj, překvápko. Nesu lahvinku,“ mávala přede mnou lahví vína.

„Ahoj, Sofí, pojď dál.“

Tak tahle návštěva mi nevadila. Pustila jsem ji dovnitř a nechala vyzout. Mezitím jsem šla do kuchyně a vývrtkou otevřela sedmičku vína. Rozlila jej do sklenic a pustila hudbu jako kulisu. Dneska se s vínem trefila. Se sklenicemi v rukou jsem se objevila v obýváku a pohodlně se usadila.

„Co je u tebe nového?“ zeptala se Sofie. „Poslední dobou jsme na sebe neměly moc času.“

„Ty, vlastně... potkala jsem jednoho fízla. Má něco do sebe,“ řekla jsem zasněně.

„Vážně? A kde je problém?“

Skoro jásala, furt mi nadávala, proč zůstávám sama. Pravdou bylo, že jsem měla problém. Z kleptomanie šlo lehce spadnout do závislosti na sexu a žádný chlap nevydržel moje tempo. A po Jamesovi jsem žádný vztah nevyhledávala. Párkrát jsem si vrzla, ale nic závratného – potřebovala jsem Jamese dostat z hlavy. Bylo mi jedno, jestli se uvolním úspěšnou krádeží nebo sexem. Prostě jsem potřebovala cítit psychickou úlevu. Mít v sobě adrenalin.

„Má nádherné modré oči, a ty svaly...“ zakousla jsem se do spodního rtu. „Ale myslím si, že o mě nemá zájem,“ pronesla jsem zoufalým hlasem, sklopila zrak na sklenku a vyklopila do sebe veškerý obsah.

Uvědomila jsem si, že pro mě přestával být hrou. Pomalu se mi zarýval pod kůži i do podvědomí. Hluboce jsem vydechla.

„Ještě jsem tě neviděla něco vzdát. Hlavně pokud se to týká chlapa,“ starostlivě se usmála.

Hravě jsem ji dloubla do ramene a já skoro vykřikla: „Hej! Já nic nevzdala!“

Však on mi nakonec podlehne!

„Ale zníš tak. Běž za ním a ukaž mu, kdo jsi,“ dodávala mi odhodlání.

„Hned teď?“ pozvedla jsem pobaveně obočí.

„Klidně, ale nezapomeň mi pak popsat všechny detaily,“ pousmála se.

Ne!

„Jsi blázen. Počkám na vhodnou příležitost. Bože! Víš, jak dlouho už jsem neměla –“

„Sex?“ dořekla za mě.

Přikývla jsem a nalila si další sklenku.

„Když jsme u toho,“ dolila jsem i jí. „Máš nový objev?“ snažila jsem se obrátit konverzaci jiným směrem a zvědavě čekala na odpověď s povytaženým obočím.

„Jen známosti na jednu noc.“

Se Sofií jsme se znaly dlouho, de facto jsme byly spolužačky. Obě jsme se sem přestěhovaly zhruba ve stejnou dobu, což nás k sobě ještě víc stáhlo. Staly se z nás opravdové kámošky.

Kapitola 5

Laura

Můj pohled na sportovní hodinky na levé ruce prozradil devět večer. Sofie už dávno odkráčela a já nehodlala dnešní večer strávit sama doma. Oblékla jsem si černé push–up kalhoty, bíle triko s krátkým rukávem a nápisem. Přes to přehodila černou koženkovou bundu a obula černé jarní boty na podpatku. Do crossbody kabelky šoupla klíče od domu a zabouchla za sebou dveře.

Došla jsem do jediného baru, který tady stál za navštívenku a pokračovala v pití vína. Číšník na stole zapomněl propisku, hned skončila v mé kabelce. Ani jsem si pořádně neuvědomovala, že jsem ji tam šoupla, dokud jsem se nesnažila najít mobil. Dnešek byl náročný, proto mi samota momentálně vyhovovala. Ani se Sofií jsem se nedokázala dostatečně odreagovat.

„Ale, slečna Laura. Smím přisednout?“

Z mužného hlasu mi přejel celkem příjemný mráz přes páteř.

„Sám pan velký šerif. Jestli mě chcete kárat, tak si raději sedněte jinam,“ slušně jsem jej odpálkovala.

I přesto si ke mně přisedl s pivem v ruce a já ho poprvé viděla v civilu.

Slušelo mu to i bez uniformy. Jestlipak někoho měl? Asi to bylo vlastně jedno.

„Málem jsem vás nepoznala, když nejste v uniformě.“

„Jste tu sama? Kde máte přítele?“ zeptal se a rozhlédl se kolem.

Napila jsem se drinku. Mohla bych jej trošku poškádlit...

„Nevím,“ řekla jsem s mírným nezájmem v hlase.

„Nic mi do toho není,“ dal ruce před sebe, jako by naznačoval, že se vzdává.

Cukaly mi koutky. Strašně se mi chtělo smát. Hrála jsem si s ním jako kočka s myší.

„Mohla bych hledat třeba na Marsu, ale ani tam bych jej nenašla,“ broukla jsem a pobaveně čekala na reakci.

„Tak vy mě taháte za nos,“ špitl a lokl si piva s pohledem upřeným na mě.

Už jsem to nemohla vydržet a rozesmála se.

„Řekl jste si o to,“ najednou se na mě díval jinak. Zajímalo by mě, co se mu honilo hlavou. „A kde máte svou polovičku vy?“

Čekala jsem, že mi vrátí úder, ale nic. Jen se napil z orosené láhve, asi se mu nechtělo moc odpovídat.

„Jsem sám. Ještě jsem nepotkal pravou polovici,“ začal se tvářit vážně. „Proč s tou kleptomanií něco neděláte?“

Mohlo mě napadnout, že mu to nedá a zeptá se.

„Já to nikdy moc neřešila,“ pokrčila jsem rameny.

Pravdou je, že jsem se za nemoc styděla a nenáviděla zároveň. Následovala trapná chvíle ticha. Nevěděla jsem, kam se dívat a pohledem tak jezdila všude po místnosti, hlavně abych se nemusela dívat na něj.

„Nemáte žádnou rodinu, kamarádku, nebo kohokoli, kdo by vám s tím pomohl?“

Rodiče nemám a nejlepší kamarádka Sofie o tom neví.

„Možná ano, možná ne. Už bych měla jít, šerife.“

Zvedla jsem se ze židle, nakročila, ale on mě chytil za zápěstí.

„Počkejte,“ na fleku mě zastavil a já střídavě civěla na ruce a na něj. Chvíli mu trvalo, než mu došla celá situace a pustil mě. „Můžu vám dát kontakty na léčbu. Mimochodem… tu anonymní terapii vám můžu nařídit.“

Sáhl do kapsy a z peněženky vytáhl vizitku na psychiatra. Jako by čekal, že mi ji jednou dá.

„Možná jindy, šerife.“

Popadla jsem malou kartičku. Stejně by mi ji furt vracel. Vydala jsem se k východu, u kterého jsem se zastavila a ohlédla se za ním. Ten vzápětí uhnul pohledem.

Jo, hleděl mi na zadek. Sama pro sebe jsem se pousmála.

Celý víkend jsem sekala latinu. Prostě se cítila skvěle a byla zaneprázdněna prací. Doháněla jsem resty. I přes moje zákazy myslet na šerifa, mi chyběl.

Je jen hodný policajt, který se mi snažil pomoct!

Jenže rozpalující úsměv a oči mi nedávaly spát.

Tolik jsem se v obchodě zamyslela, že jsem se z něj začala cítit pod psa. Musela jsem sáhnout do regálu a strčit tři drátěnky do kabelky.

Zase jsem nezvládla nekrást. Ta touha, ta chuť... Nikdy se nedokážu ovládnout.

Nevěřím, že pro mě existuje pomoc.

Když jsem byla z obchodu venku, hned mě zastavil strážník. Aha, nic mi neprošlo. Do háje…

Odvezl mě na policejní stanici a já doufala, že v prostorech plných pout a zbraní narazím na Bradleyho.

Policista mě odvedl do výslechové místnosti. V té jsem doposud nebyla. Přísný pohled a pohrdání mnou na mne nepůsobily příjemně. Šerif zřejmě neměl zrovna službu.

Škoda, byl na mě milejší než tenhle protiva. Navíc se na něj dobře koukalo…

„Proč jste kradla?“ zeptal se nepříjemně.

Opravdu blbá otázka.

Než jsem stihla odpovědět, vešel do místnosti další člověk. Já zbystřila a provokativně se usmála.

„Šerife, ráda vás vidím.“

Vyzývavost čišela z mého hlasu, ale ve skutečnosti jsem si nebyla tak jistá v kramflecích. Popotáhl si košili u krku a postavil se k policistovi, který mě přivezl.

Určitě přišel jen kvůli mně.

„Můžete jít, kolego.“

Ten kývl a odkráčel.

Uf, nesnáším hnusné pohledy „tvrdých“ policajtů.

„Kéž bych mohl říct to samé. Stojí vám to za to?“ smutně řekl a posadil se naproti.

Opřela jsem se o opěrku židle, natáhla levou nohu a projela s ní po jeho noze.

„Třeba jsem tady ráda, šerife.“

Narovnala jsem se a smyslně si olízla rty.

„Slečno Lauro, kroťte se! Tady nejste v baru, ale na policejní stanici!“ okřikl mě. Beztak se mu moje dráždění líbilo.

„Už jste volala psychiatrovi? Pomocí léků a psychoterapie se můžete zdárně vyléčit,“ pronesl naštvaně.

„A nebyla by to škoda? Už byste mě tolik nepotkával.“

Stále jsem se snažila být atraktivní a smyslná. Cukl koutky, ale ihned nahodil vážnou tvář.

„Samozřejmě vám pomoc nemůžu vnutit. Musíte chtít sama.“

Vzdychl. Zklamaně se na mě díval. Začínala jsem si uvědomovat, že má pravdu. Něco bych s tím měla dělat. Dost mě ovlivňoval, což mu ale nedám najevo.

„Nenechám se jen tak do něčeho nutit. To si zapamatujte.“

„Sundám vám pouta. Můžete odejít, ale slibte mi, že se aspoň trochu budete snažit nekrást.“

„To nemohu slíbit,“ zašeptala jsem, když dřepěl za mnou, aby mě odpoutal.

Viděla jsem na něm snahu pomoci, kterou jsem nebyla schopna přijmout. Nesnáším, když mi někdo říká, co mám dělat. Vždy pak dělám pravý opak. Asi jsem komplikovaný člověk.

Vyprovodil mě před budovu a já ihned udělala krok, abych mohla zmizet.

„Lauro,“ zastavil mě.

„Ano?“

„Nemusíte se léčit kvůli mně, ale kvůli sobě.“

„Zamyslím se nad tím,“ usmála jsem se. „Ráda vás zase uvidím,“ přejela jsem mu rukou po paži.

„Běžte už,“ řekl s mírným úsměvem na rtech a potemnělým pohledem.

Kapitola 6

Bradley

Poté, co jsem strávil nějaký čas s Laurou v obchodě, vrátil jsem se domů a posadil se do křesla. Zavřel jsem oči a viděl, jak přede mnou mává pouty. Pták se mi postavil do pozoru.

Hlas v hlavě mi nakazoval, abych ji ošukal. Rozum však zavelel: Ne!

Fakt jsem nedokázal myslet na nic jiného. Rozepnul jsem si kalhoty a vysvobodil ven svého tvrdého ptáka. Chytil ho do ruky a táhlými pohyby si dělal dobře.

Skříp, cvak… Kurva!

Ihned jsem přestal, když v zámku zarachotily klíče.

„Bradley? Přijela jsem si pro zbytek věcí.“

Blížila se ke mně prozatímní manželka a já seděl a schovával tvrdý klacek jak malý kluk. V duchu jsem zaúpěl a netoužil po ničem jiném než ho narvat do Lauřiny kundičky. Jak asi chutná? Sakra, tím si nepomůžu! Stefanie už stála ve dveřích do obýváku a já musel přestat myslet na ženskou se světle hnědými vlasy, s dokonalými prsy a s modrýma velkýma očima.