EVA BRABCOVÁ

MOMENTÁLNĚ MLADÁ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2020

© Eva Brabcová, 2020

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 35. a 25. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © DLR Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-49-6 (epub)

ISBN 978-80-88272-50-2 (mobi)

Kapitola 1

Já vím. Opraný, na kolenou roztrhaný džíny, ke kočárku moc nejdou. Zvláště když v něm vezete vnouče. Stejně tak mikina se štrasovými kamínky, fialovo žlutý kecky a sluchátka v uších. Ušní bubínky mi lechtá hlas Shona Kingstona a v rytmu jeho písničky drncám kočár, mimino má v rámci hudební výchovy naordinovaný zpěv ptáků. Když otevře svá malá očička, usměju se na něj a namísto zažvatlání budliky budliky bafnu: Kuk na Jagu! Mimino se zadásní.

Zjišťuji, že být Jagou je docela prima věc. Je to nová dimenze. Všichni kolem hovořili o nové dimenzi života. Dokud bude Julie v Čechách, než se mi definitivně odstěhuje do Francie za svým nastávajícím, budu mít svůj volný čas prý opět zcela smysluplně naplněný. Téměř výhradně péčí o vnouče. Proč opět? A jakou péčí? Můj život je naplněný pořád a stále mám pocit, jako by mne všechno teprve čekalo. Věčně objevuji něco nového a je milion věcí, které bych chtěla vyzkoušet. Avizovanou novou dimenzi vnímám úplně jinak. Pomazlím se, pošušňám a když dítě ztratí dobru náladu, začne řvát jak tygr a nadělí do pleny, hezky rychle ho vrátím. Asi jsem divná. Ovšem zřejmě jsem byla divná i jako matka. Proč jinak by hasiči sundávali ze stromu kromě dcery a siamské kočky, za kterou tehdy pětiletá Julie do jeho koruny vylezla, i mě?

Co úcty jsem ztratila v očích sousedů, o to víc jsem jí získala u své dcerky. Možná mohu té vykulené siamce poděkovat za to, že s Julií nikdy nebyly problémy a že jsme si k sobě našly cestu přímou. Vždycky mě respektovala a náš vztah byl přátelský. Znala jsem její radosti, trable i lásky, všechno. Až na maličkou třináctou komůrku, kterou má každý z nás a bez které by byl robot, jsem ji znala jako své boty. A tak vím, že Julie nečeká, že středobodem vesmíru se mi stane ta malá mumijka, která už zase semkla víčka a spokojeně spinká, ale i tak u mě najde vždycky dostatek lásky a pochopení pro lotroviny z rodu laskavých. Julie totiž už podle sebe dobře ví, že bez zábran ode mne dítě dostane na zadek, když bude ubližovat zvířatům či bezdůvodně vztekle řvát, ale že pokud se rozhodne, že se chce zúčastnit maratónu na kolečkových bruslích, budu schopna s důchodovým výměrem v kapse se na těch bruslích naučit jezdit a absolvovat celou akci s ním. Dá se říct, že jsem šťastná. Ve svém světě ano.

*

„Kdes byla tak dlouho?“ Kokos seděl u stolu, v rukou příbor a skoro to vypadalo, že co nevidět začne krájet prostírání.

„S mumijkou venku,“ skopla jsem kecky a bosa se vydala do kuchyně.

„Neříkej dítěti mumijka! A vezmi si přezůvky!“

„Je ušněrovaná jak mumie, tak je to mumijka,“ vytáhla jsem z lednice kastrol, nandala z něho porci na talíř a ten strčila do mikrovlnky. Kokos zbrunátněl.

„Matyldo, jsi už babičkou. Bylo by načase, abys začala svou roli brát vážně. A ostatně bys měla začít brát celý život vážně. Ta tvoje nevázanost působí jemně řečeno nevhodně. Směješ se nahlas jako nějaká studentka, kdy tě napadne. Pořád tě musím vychovávat, připadám si kolikrát jako bych byl tvůj otec.“

Taky jsem mívala ten dojem, jen jsem to neříkala nahlas. Nelíbila se mu na mně snad spontánnost, radost ze života, optimismus? Snažila jsem se, aby nebyl tak strašně sešněrovaný a přibývajícími roky sešněrovanější, aby dokázal přijímat pozitivní energii. Kokos byl však přesvědčený, že od jistého věku se spousta věcí nehodí. Smát se, plakat, radovat? A dokonce na veřejnosti? Nad takovým pomyšlením se dokázal i osypat. Lidi jsou tak nějak obecně zvyklí uzavírat se do ulity, nadávat a litovat se a naprosto zbytečně si tím tak otravovat těch pár roků, co jsme tady na světě půjčení, aniž by se sami snažili najít jinou cestu. Není lepší umět si dělat legraci i sám ze sebe a jiným rozdávat smích? Zakládal si na tom, že vyšplhal po pomyslném stromu kariéry rychlostí opice cvičené na sběr kokosových ořechů, dosáhl slušného postavení, a nakonec si založil svou firmu. Plynul z toho dostatek rádoby obdivu všech našich známých. On říkal přátel. Ovšem podle mě je přítel někdo úplně jiný. Někdo, s kým se nepředháním v tom, kdo má dražší auto, lépe zařízený byt a kdo byl na dovolené dál. Podezírala jsem ty naše „přátele“, že by se kvůli tomu nechali vystřelit i na Měsíc.

Kokos kolem sebe sice kouká, ale nevidí. Slyší, ale neposlouchá. Život mu utíká tempem dostihového koně v cílové rovince a on už nedokáže ani zpomalit a tu šílenou rychlost si neuvědomuje. Rozhlédla jsem se po bytě. Stylová sedačka a starožitný nábytek, nejmodernější hi-fi, obří televize, domácí kino s dokonalým zvukem, přístroje plné tlačítek a světýlek. A natolik moderní, až mívám někdy pocit, že bych k jejich obsluze potřebovala nejméně dvouletou praxi ve vesmírné laboratoři. Kokos udělá cvak cvak a obývák se třese řevem motoru tryskového letadla, přičemž zvuk je tak skutečný, že nelze než očekávat jeho přistání uprostřed pokoje. Všechny novodobé výdobytky techniky jsem mívala také ráda, ale jen do té doby, než jsem si při stahování doplňkového programu vymazala veškeré údaje z mobilu, včetně kontaktu na nádherného tmavovlasého chlapíka, kterému testosteron koukal z každého oka na deset metrů a s nímž jsem měla v úmyslu poprvé v životě porušit přísahu manželské věrnosti.

A tak jsem si vymínila pořídit do kuchyně tu nejobyčejnější mrňavou televizi a vůbec mi nevadí, že řev leteckých motorů nepůsobí skleničkám v lince epileptický záchvat a že se musím hodně soustředit, abych v šumění myčky, syčení sporáku a zurčení vody zvuk televize vůbec slyšela. Mívám i slabé chvilky, nejsem superžena. A v těch bulívám do polštáře, proč mě Kokos pořád v něčem brzdí a proč spolu žijeme život, který jsem si nevybrala. Jedna slza za to, jak jsme spolu vedle sebe osamělí. Druhá za řídký sex. Třetí za věčné napomínání. Čtvrtá za práci, kterou nemám ráda. Pátá… pátá slza úlevy, že se umím přenést do svého světa, že mám plno přátel, s nimiž je mi dobře a smějeme se, až nás břicha bolí. Že Julie má spíš šťastně praštěnou povahu po mně. Že svítí sluníčko a když se pořádně podíváte, je na světě plno dobrých lidí. A ještě si utřu nos. Ne, já se prostě zlomit nedám.

*

Zaparkovat u firmy, kde pracuji, je věc stejně těžká, jako utopit rybu. Samozřejmě, že to vím, ale pokud se probudím do rána typu blbec, kdy si celá nesluším a namalovat na hlavu obličej je dílo hodno Mikoláše Alše, pak čas je opravdu můj nepřítel. Toho rána jsem byla nucena strávit u zrcadla půl hodiny. Navíc jsem si zapomněla v kuchyni klíče od auta, což jsem zjistila až u něj. O časové rezervě potřebné k tomu, abych u firmy zaparkovala a byla připravena na čtvrteční pracovní poradu s úsměvem na tváři, jsem si mohla nechat jen zdát. Přijela jsem do ulice, kde firma sídlí, k budově mi zbývalo posledních pár metrů, ale ulice byla ucpána auty. Vpředu pak gestikulovala blondýna, jejíž miláček nechtěl nastartovat. Běsnila jsem, neboť to nešlo ani dopředu, ani dozadu. Baterka v mobilu byla v posledním tažení, a já se nemohla omluvit ani asistentce oddělení, ani recepční. V nastartovaném voze jsem nervózně podupávala nohou stylem zkušeného varhaníka ve snaze zresuscitovat mobil.

„Dělej, probuď se. Varuju tě, ty zmetku! Buď se vzchopíš, nebo tebou budu zatloukat hřebíky!“

Stal se malý zázrak - displej se rozsvítil.

„Vidíš, miláčku, že to jde,“ pochválila jsem ho a zaostřovala zrak, abych přečetla číslo, když v tom se telefon rozezvonil.

„Nazdááár,“ sluchátko zahlaholilo hlasem kamarádky Míši.

Auta se náhle rozjela, přehodila jsem mobil v ruce a spatřila vůz, který právě opouštěl parkovací místo přímo před firmou.

„Musím ti něco strašně důležitýho říct. Představ si, že….“ pokračovala Míša. Naslouchala jsem jí a snažila se zároveň zaparkovat do právě vzniklé mezery. Mezera byla malá a jednou rukou auto uřídit nešlo.

„Právě manipuluju na ulici,“ zakvílela jsem.

„Ježíšmarjá, ať se ti něco nestan…“ píp píp píp, mobil zapípal a vypnul se.

Jelikož Míšu moc dobře znám, tak vím, že za přerušením hovoru si bude představovat hromadu šrotu a mě pak v nejlepším případě na jednotce intenzivní péče. V tom horším už rovnou poběží shánět smuteční kytici. Konečně jsem zaparkovala a zabouchla si lem pláště mezi dveře, což jsem zjistila, když jsem se chtěla rozeběhnout a náhle byla svlečena z jednoho rukávu. Vysvobodila jsem plášť ze zajetí a cvalem letěla po schodech, až se mi kramfleky ohýbaly. Vpadla jsem do místnosti, zadýchaná, s rudými tvářemi a okem na punčoše. Nedokonalá. Šéf dorazil za dvě minuty po mně. Stačila jsem znovu nalézt své plíce a přehodit nohu přes nohu tak, aby utíkající oko nebylo vidět.

„Kolik je té nové uchazečce, Matyldo?“ posunul si brýle na nose, když probral zisky, ztráty, plány a krizová opatření.

„Třiapadesát. Pracovala na podobné pozici u předchozí firmy sedm let. Má nejlepší reference, a když si zadáte její jméno do vyhledávače na internetu, zjistíte, že je ve svém oboru extra třída.“

„V tomhle věku si každý rozmyslí měnit místo,“ zarazil mě pohybem ruky.

„Přestěhovali se sem s manželem z Brna, ale to je v žádosti uvedené,“ namítla jsem.

„Je neperspektivní. Lidé v tomto věku už nejsou pružní, nechtějí měnit své zvyky ani se učit něco nového, jsou pohodlní.“

Možná by bylo dobré tyhle neperspektivní lidi zavírat do rezervace nebo zkrmovat v ZOO…

„Můj názor na tyhle věci znáte,“ oponovala jsem mu, „nejsem pro jeden metr na všechny. Že by se pohodlný a nepružný člověk přihlásil do firmy, která si ve své charakteristice potrpí na slovo dynamická?“

Zabodlo se do mě pět párů mladých dravčích očí. Věděla jsem, že si možná podřezávám pod sebou větev, ale bylo mi to jedno. Věk! Co to je věk? Čtu-li v novinách, že auto na přechodu srazilo pětašedesátiletou stařenku, a představím si svoji mámu, směju se. Do pozdních let máme v rodině mladistvého vzhledu a energie na rozdávání stejně tolik, jako touhy po poznání. Ve svých šedesáti moje máma absolvovala kurz potápění na Jadranu. Stařenka moje milovaná.

„Prostě vezměte na vědomí, že si přeji si mladý flexibilní kolektiv a vysokou produktivitu práce. Máte snad něco proti tomu?“

Jak bych mohla, když já už jsem dávno za zenitem, že. Vlastně – ví to vůbec i on?

*

„Byla jsem u doktora na preventivní prohlídce,“ pronesla tchýně a osušila si ústa ubrouskem.

„Doufám, že také chodíš, že to nezanedbáváš,“ podívala se na mě, „v tomhle věku už musíš být na sebe opatrnější.“

Zakuckala jsem se. Moje máma říká, že doktorům je zásadně třeba se vyhýbat, neboť najít chorobu mají v popisu práce.

„Byla jsem minulý týden u zubaře,“ snažila jsem se ji potěšit. O tom, že důvodem bylo vybělení zubů, jsem se raději nezmiňovala.

„Dobře děláš. To bys nevěřila, jak je důležité mít kvalitní protézu. Já přišla o zuby, když mi bylo asi tak tolik, co tobě teď. Dřív nebo později to přijde, to mi věř.“

„To před Matyldou, mami, neříkej, ona si myslí, že bude pořád mladá,“ přidal se Kokos. A proč ne? Právě ty prožité roky mě naučily, jak si vážit života i sama sebe. Dnes se už nemučím pochybnostmi, jsem-li taková, jakou by mne okolí chtělo mít. Nepatřím do žádného šuplíku, do žádné škatulky. Já jsem já, a když se mladě cítím, tak stará prostě být ani nemůžu. Pupínek na nose už dávno neznamená konec světa, nemusím mít značkové hadříky a nosím to, co se mi líbí a v čem je mi dobře. Ne že bych neměla ráda pěkné věci. Slušně vydělávám a ledacos si mohu dovolit, ale věci pro mě už nejsou tak důležité. Cítím se líp, než když mi bylo dvacet, vidím svět pestřejší a hezčí. Pořád se mám co učit, co objevovat a ráda se směju. Nevidím JEN půl tabulky čokolády, ale JEŠTĚ půlku, když je teplo a svítí sluníčko, je to v pořádku stejně, jako když prší. Kokos jiné než značkové věci nenosí, před lidmi se natřásá a doma pak prudí. Je pro něj hrozně důležitý dojem, který dělá na své okolí. Ten za zdmi našeho bytu. Jen doma svou slupku dokonalosti odhazuje a nespokojenost ho stravuje a užírá. Pořád nemá dostatečně luxusní byt ani auto, a jak to tak vypadá, asi ani ženu. Jak jsem si mohla kdysi myslet, že jsme stejná krevní skupina? Že se k sobě nikdo nehodí lépe než my dva? Milovávali jsme se první roky v parku na lavičce o půlnoci cestou z pravidelné páteční návštěvy u našich přátel a on blahem vzdychával, že jsem holka jako rtuť, a pokud se snad někdy změním, rozvod bude do týdne. Když se narodila Julie, uváděl odstrašující příklad svého kolegy, kterému žena povila robě a v hlavě najednou měla místo mozku z mlíka kostku. Dítě se jí stalo vším. Manžel, radovánky a život vůbec zmizel. Ale já měla zájmů víc než dost. S Julií v kočárku jsem se kodrcala tramvají a autobusem třeba na Pražský hrad a kojila ji v kouzelných zákoutích přilehlých uliček. Večer jsem se vracela uondaná a spokojená a spokojený byl i Kokos. Nandala jsem mu jídla, až z talíře padalo, vykoupala dítě a u televize jsem si odpočala, protože Julie po maxi dávkách čerstvého vzduchu spala odmalička jako špalek. Pokud náhodou měla některý ze svých řídkých dnů, kdy ne že by plakala, ale k neutišení řvala jako tygr, podíval se na mě Kokos bezbranným štěněcím pohledem a namísto akce na utišení řvoucího potomka pravil: „Vypni si to, máš to rozbitý!“

Měli jsme se rádi a rádi jsme se spolu milovali. Dost se divím, že jsme nevyprodukovali mateřskou školu a spokojili se jen s Julií.

„Jo, děvče, to si každej myslí a nechce si přiznat, že jde do finále,“ probrala mě ze vzpomínek tchyně a do úst strčila dvojitou porci rybího filé. Sláva! Chvíli bude mlčet. Ještě nějakou kostičku by to chtělo.

„Jak tě tak poslouchám, Karolíno, tak ty už trháš hrudníkem cílovou pásku,“ ušklíbl se tchán a mně málem zaskočilo.

„No Evžene?!“ cvakla tchyně protézou a Kokos protočil oči.

„Vždyť Matylda má pravdu. Vy se vemte za ruce a jděte krmit sýkorky. Už toho mám po krk. Člověk má žít, dokud to jde.“

Potom praštil pěstí do stolu, strhl z opěradla židle svetr a otočil se na svou ženu a syna: „Jdu do hospody.“

Tchynino: „No Evžene, ty a do hospody? Co tomu řeknou lidi?“ zaniklo v jeho dusání a následném bouchnutí vchodových dveří. V duchu jsem se zaradovala. Zase jeden do mého světa!

*

Kokos se zřejmě pevně rozhodl, že se bude inspirovat mužem ze známého vtipu, jehož žena měla na obličeji plynovou masku a ptala se, zda si něčeho všiml. A ten dobrák se na ni podíval a řekl: „Vytrhala sis obočí?“ Přišla jsem domů a místo kaštanové barvy jsem na hlavě měla lišku Ryšku se spoustou světlejších proužků. Kadeřnice Renata je vlasová umělkyně a vytvořila dílo hodné státního vyznamenání. Moc se mi to líbilo. Kokos se na mě podíval a v jeho očích se zračila zvědavost. Radostně jsem povyrostla a vypnula prsa, mrkla na něj jedním okem a řekla: „No?“

A Kokos zakroutil hlavou, taky řekl „no“ a hned dodal: „Neseš něco k jídlu?“

„K jídlu?“ spadla mi čelist.

„Docela bych se najed, přišel jsem v sedm a naposledy jsem měl v poledne svíčkovou v restauraci.“

Neřekla jsem mu, že já měla naposled po ráno tatranku, protože šéf měl svůj den a na můj čas byl náročnější víc než batole. A že rovnou z práce jsem spěchala k Renatě, abych byla za úžasnou.

„V ledničce je sýr, šunka, rajčata…“

„To jsem si moh myslet,“ zbrunátněl, „a vůbec, kdes byla tak dlouho?“

„Hádej, můžeš třikrát,“ pokrčila jsem rameny.

„Matyldo, co to má znamenat? Čekal jsem, že už budeš doma a bude uvařeno.“

„Nedočkal ses,“ suše jsem konstatovala, protože se mi pranic nelíbil jeho tón. Ale proč bych se nad tím rozčilovala? Já pak přijdu o energii, ne on.

„Víc mi k tomu neřekneš?“

„Řeknu. Chceš opravdu vědět, kde jsem byla?“ málem se slzou v oku jsem si vzpomněla na vymazané telefonní číslo ve svém mobilu.

„To až potom. Nejdřív by mě zajímalo, co bude k večeři.“

On se mi snad zdá! Zbláznil se už úplně! Byl to právě on, kdo mnohokrát zhasnul plamínek na sporáku s tím, že odborníci si poradí líp a vaření je ztráta času. Nebo – byl to vůbec on?

„To mě mrzí. Protože kdybys chtěl nejdřív vědět, kde jsem byla, a trochu víc si mě všímal, snadno bys zjistil, že u kadeřnice.“

Posunul si brýle na očích, ve kterých se objevil stejně udivený pohled, jako by právě zjistil, že mi vyrostla z hlavy petržel.

„To nemyslíš vážně!“ pronesl opět svou oblíbenou větu. „Kdyby si to nechala udělat Julie! Je mladá, má na to právo. Ale ty a ve svém věku...“

Jak taky jinak! Já bych měla, pokud možno, jen docházet do práce, zásobovat příbytek čerstvými potraviny, následně je zpracovat dle jeho představ, nechtít po něm nic a sex už vůbec ne, a svůj volný čas zaplnit výhradně péčí o Mumijku. Ihned jsem upustila od myšlenky, že bych mu snad šla umíchat vajíčka. Naopak jsem začala přemýšlet nad tím, kde vzít řetěz na ledničku. Třeba v tom příbytku zhyne hlady a nebudou mě muset žalovat za vraždu. K té jsem v tu chvíli neměla daleko.

*

Jaro má tu výhodu, že nemusím nosit patnáct vrstev svetrů a na cestu domů nepotřebuji baterku. Navíc zimu natolik nesnáším, že dostanu kopřivku, i když jen otevřu mrazák. Když je krásný jarní den, nezbývá než se radovat. Hodila jsem domů nákup, shodila kostým, hupla do sportovních gatí a zacvakla za sebou vchodové dveře. Sakury v parku kvetly, sýkorky, o kterých jsem si dlouho myslela, že jsou k vidění jen v zimě, poskakovaly po trávníku mezi žlutými pampeliškami, kosice s očičky jak korálky si hrála na přetahovanou s obří žížalou. Na lavičce seděly dvě staré paní. Jedna z nich vyndávala z tašky pomeranč, ale vyklouzl jí z ruky a vydal se po písčité cestičce směrem k mělkému potůčku. Rozeběhla jsem se, oranžovou kouli dohonila a zatkla.

„Moc vám děkuju,“ usmála se na mě, když jsem jí emigranta podávala, a vějířky vrásek okolo jejích očí se prohloubily. „Je krásně, že? Vy jste ještě mladá, vám to tak nepřijde, ale my s Květuškou máme radost, že jsme se toho ještě dožily. Každé jaro je hotová nádhera. Mívala jsem domek se zahrádkou, ale když umřel manžel, musela jsem ho prodat a teď bydlím v domě s pečovatelskou službou. To víte, že vzpomínám, i si popláču, ale nemám se tam špatně. Já bych už na práci kolem domu stejně nestačila. A to mám kytičky a přírodu přitom tak ráda!“

Mluvila mi z duše. Proč já vlastně nešla úplně původně na zahradnickou školu, když jsem schopna zasadit i hrábě? Ale rozhodla jsem se to dodatečně napravit. Pssst, neví o tom nikdo kromě Julie. V lednu jsem totiž nastoupila do zahradnického kurzu. Čistě pro radost. Kokos se domníval, že docházím o víkendech a o středečních večerech na intenzivní kurz angličtiny. Tohle rozhodnutí jsem učinila již před časem, na kouzelném řeckém ostrůvku, kam jsme si vyrazily s Jůlií, než počala s Jeanem Mumijku. Popíjely jsme skvělé místní víno mající díky pěstování na sopečném podloží neopakovatelnou chuť, jedly pistáciové oříšky, čtyřkolkou objížděly pobřeží a nacházely maličké restaurace, kde se připravovaly ty nejúžasnější pokrmy z darů moře, které jsem kdy jedla. V jeden podvečer jsem seděla na provazem vypletené židli a čekala na objednanou červenou rybu. Myšlenky se mi toulaly hlavou a jedna z nich se tma pěkně zahnízdila a způsobila, že jsem se rozhodla dát svému životu možnost najít nový směr. Nevěděla jsem přesně, co to bude, co udělám, ale tam, pod skálou na břehu moře jsem dospěla k rozhodnutí, že nebudu už jen čekat, že změna přijde sama, ale že jí půjdu naproti. A ještě nějaký čas uplynul, než jsem se přihlásila do zahradnického kurzu. Viděla jsem to úplně živě:

„Nejvyšší dosažené vzdělání... vysokoškolské?“ ťukal do stolu propiskou pán připomínající chytrou sovu. „Mohu se, prosím pěkně, zeptat, co vás vede k rozhodnutí absolvovat náš kurz? Hodláte zřejmě podnikat? Mohu se zeptat, jakým směrem přesněji se chcete ubírat? Ne, počkejte,“ zarazil mě pohybem ruky, když jsem mu chtěla odpovědět, „já budu hádat. Orchideje ve velkém? Nebo zahradnické centrum…. mám pravdu?“ jeho modrá očka v naději svítila tak mocně, že mi bylo až líto, že ho zklamu.

„Nic velkého to nebude,“ usmála jsem se.

„Ach, mýlil jsem se,“ promnul si zklamaně bradku, „chtěl jsem vám ozřejmit možnost specializace nástavbového studia na zakládání golfových trávníků, ale už vás nebudu trápit. Rozumím, nápady jsou nejdražší. Nápady jsou k nezaplacení. Výrobní tajemství. Samozřejmě vám rádi na začátku vaší nové cesty pomůžeme. Vítejte u nás.“

S hlavou nacpanou k prasknutí jsem odcházela večer domů a přemýšlela, jak skloubím uskutečňování svého přání s rodinou a prací. Zahradnický kurz obsahoval teoretickou i praktickou výuku a kromě ekonomiky a organizace, které jsem měla v malíčku, mě chtěl napěchovat znalostmi v oborech květinářství, sadovnictví, ovocnictví i zelinářství. Chvíli jsem váhala, jestli se nemám zhroutit a zalézt zhynout pod vzrostlý keř, ale po pár krocích zahradou jako bych slyšela svou babičku: „Matyldo, v naší rodině ženy nikdy nepropadaly trudomyslnosti a neztrácely víru v to, že co si budou opravdu přát, to se jim splní!“

Až hlasy mě vrátily do reality: „Věruška to vyřešila moc dobře. Však se jí v domově pěkně vede,“ stiskla jí ruku její přítelkyně. „Každý má dělat to, nač stačí. A také to, co ho baví.“

Paní s pomerančem ožila: „Já jsem to štěstí měla. Pracovala jsem ve zdravotnictví, celej život, víte? Nebylo to vždycky příjemné, ale dělala jsem to ráda. Prožila jsem hezkej život, měla jsem pěknou práci a s mužem jsme oslavili i zlatou svatbu.“

Kéž bych tohle mohla říct jednou já, pomyslela jsem si, když jsem se s nimi loučila. A nějak jsem cítila, že semínko touhy po změně, zaseté už před časem, začalo ve mně klíčit.

Kapitola 2

Z práce jsem se vracela čím dál častěji vysosaná jak flaška piva. V obchodech jsem pořádala útoky na regály s čokoládou. Po celé mé dětství o mně truchlivým hlasem početné příbuzenstvo prohlašovalo, že i stažený králík je proti mně tlusťoch, a když jsem překročila práh dospělosti, stala jsem se tou, „co váží čtyřicet i s postelí“. Ignorujíc pokřikování mladých mužů: „Hele, ty vole, vona na tom chodí a já bych se bál na tom stát!“, nosila jsem na nohách značky „Párátka“ své tělo s vědomím, že ženskou připomínám asi tak vzdáleně, jako pára nad hrncem uzené maso schované uvnitř, ale na druhou stranu jsem mohla beztrestně spořádat tabulku čokolády denně a knedlíků jsem se rozhodně neštítila.

Roky plynuly, já urputně nabalovala životní zkušenosti a zcela vlažně občas nějaké to kilo. A byla jsem fakt už velká holka, když jsem konečně víc, než kostlivce začala připomínat ženu. Tuto nastalou skutečnost jsem si jak se patří vychutnávala, ačkoliv ten pravý stále nepřicházel. Těch nepravých jsem poznala dost. Až se objevil Kokos. Kdeže ty časy jsou. V oblíbených módně otrhaných džínsech, které by moje mamka nepoužila ani na vytření podlahy, neboť by se musela stydět i před voskem na lino, jsem jednoho dne stoupla na váhu. Jen tak, z rozmaru. Ta potvora, která ještě před nedávnou dobou opakovala nudně stále stejnou skutečnost, začala vychylovat ručičku doprava, místo předpokládaného cíle bravurně minula a já se lekla, že se už nikdy nezastaví, neb budu nezvážitelná. Vybavily se mi maminčiny výroky o tom, že dnes se člověk nemůže spoléhat na uváděnou velikost, protože se všechno šije jako pro trpaslíky. Tak nějak pozvolna mi začalo docházet, že se taky klidně může stát, že budu všechno možné, jen ne trpaslík či úžasná štíhlá žena.

Rozeslala jsem množství esemesek svým kamarádkám o tom, jaké neštěstí mě potkalo, a ať mi hbitě holky poradí, kde seženu dostatečně silný provaz, který by mě udržel, protože se hodlám oběsit, a to ještě dnes. Od Anny, kterou jsem neviděla celou věčnost a jenž se vyznačovala vychrtlou postavou, ačkoliv tvrdila, že otylost je její věrná družka, mi přišla odpověď téměř ihned. Obsahovala dvě věty: „Vítej do klubu! Už jsi taky přišla na chuť bílýmu sexu?“

„Bílýmu sexu?“ nechápala jsem a hned jí to napsala.

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat: „Tomu s ledničkou!“

„Po chvíli následovala zprávička od Saši, že už bylo načase přestat vymykat se normálu. Míša mi napsala, že kromě vhodného provazu je potřeba zvolit i vhodný strom, neboť pod těžkou váhou se křehká větev švestky snadno ulomí a veškerá snaha je pak na prd. Ano, přesně takhle to napsala. To že jsou kamarádky? A kdo že je kamarád? Snad ten, kdo poskytne pomoc v nouzi! A já byla nějak potřebná! Třeba taková Saša se svým mohutným pozadím trochu připomínala roztomilé prasátko, leč čišela z ní taková pohoda a radost ze života, že i kdyby byla dvakrát taková, nikomu jinému, než jejímu lékaři a kardiovaskulárnímu systému by to nevadilo. Ta s tím problém neměla. Ale co já, žena nebohá, uvyklá převlékat se za bičem? Pojala jsem podezření, že nebude chybět mnoho a neschovám se ani za vzrostlou letitou vrbou! Já chtěla být litována, utěšována, já chtěla být zasypána dobrými a zaručeně osvědčenými radami, kterak ulehnout, usnout, a probudit se zase jako Twiggy! Ne ne, nic takového pro mě moje kamarádky neměly. Chechtaly se, až se za břicha popadaly. „Jestli ty jsi tlustá, Matyldo, tak hadi umí stepovat. Jednou se ti srazí gatě a pro tebe končí život, viď, zlato?“ slzela do telefonu Míša, když jsem jí volala, jestli je tedy jabloň na oběšení vhodnější. Jako na zavolanou se objevila Julie s Mumijkou. Oznámila jsem jí, že nebudeme sedět doma u melty s mlékem, ale že vyrazíme do obchodu, neboť nutně potřebuji obnovit šatník. Nakupování byla zábava, které se Julie jako správná žena rozhodně nebránila. Měla jsem jasno: musím zmapovat situaci na trhu, musím myslet na budoucnost a obhlédnout obchody s nadměrnými velikostmi.