PETRA NACHTMANOVÁ

VÁNOČNÍ ANDĚL

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 59. a 42. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Monica Dubinsky

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-88-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-89-2 (mobi)

PRVNÍ KAPITOLA

Neštěstí se stávají kdykoliv. Nejraději, když člověk sotva odlepí oči od sebe a zívá na celý romanticky zasněžený svět kolem sebe. Probere se a zuří, když zapomněl mobil doma na kuchyňském stole, protože do sebe hladově ládoval tvarohový koláč, rohlík se salámem, sýrovou rolku i banán. Během snídaně koukal na sociální sítě, na zprávy z různých dostupných kanálů a na stav konta v bance. Do malého přístroje se dnes vejde skoro celý denní a noční rytmus. Vzpomínky, plánování, pracovní schůzky, termíny a označkovaný pravidelný menstruační cyklus.

Samozřejmě! Měla koukat lépe už doma a v době řízení auta, jenže procitla až za božími muky nahoře nad vesnicí. Úplně se probrala, jelikož vozidlo stávkovalo a nehodlalo ujet ani jeden jediný metr navíc! Nejprve civěla jako myš právě vyhrabaná z rozmrzlé hlíny. Zírala takřka s otevřenou pusou na stav pohonných hmot v autě.

„To není spravedlivý! Ukazuješ zásoby na třicet kiláků, takže bych v pohodě zvládla cestu do práce, zpátky a na benzinku!“

Nesnášela lži. Nesnášela nesplněné sliby! Nejvíc ji štvalo, že si nevymýšleli jen lidé.

„Ani na blbý auto se člověk nemůže spolehnout!“

Několikrát bouchla dlaněmi do volantu a pak omylem zatroubila. Ne, neupoutávala pozornost, nebylo sem koho nalákat. Začátek prosince znamenal tmu i v sedm ráno. Z domova vylézalo minimálně lidí, auta většinou až po osmé, kdy už bylo zaručeno prohrnutí sněhu traktoristou Zbyškem. Ten odmítal vylézat z prohřátého bytu dřív, než se pořádně nasnídal, podíval na ranní zprávy a přečetl zbývající strany z denního tisku z předešlého dne.

Ne. Žádné fňukání. Nastaví hbité jednání, jinak tady přituhne k sedadlu. Ospalost ji nepřecházela ani hodinu po probuzení. Natáhla pravačku a zkušeně zaštrachala v kabelce. První pomoc se však zatím nevynořila. Nic podobného mobilu nenahmatala. Raději si přendala kabelku do klína, protože ji nejspíš zradily rozpoznávací schopnosti po hmatu. V hlavním prostoru nebyl, ale ani v postranních kapsách. Když otvírala přední kapsu, kam ho sice nikdy nedávala, ale co kdyby, trkla ji krutá pravda přímo do mozku.

„To snad néééé! Pomoc! Jak si přivolám pomoc bez mobilu? Sakra!“

Ale ano, skutečně její mobilní miláček a všudypřítomný společník zůstal ležet na kuchyňském stole, kde si ho nevšimla, jelikož na něho položila ubrousek s motýlem Emanem a růžovými kytkami! Nadávat na svou nepozornost bylo zcela zbytečné. Kabelku vrátila na místo spolujezdce, rozepla si pás a opřela hlavu o opěradlo. Usnula by. Nejspíš navěky, vždyť kolem vládla celkem strašidelná atmosféra. Stála na kopci mezi poli. Možná brzy přiletí hejno havranů a posadí se na střechu, aby se za chvíli ptáci pustili do klování již nedokonalého kovu a posléze se dostali k hlavní kořisti...

Blbla. Myslela na horory, místo aby se vzchopila a jednala dospěle. Chyběl mobil, takže najde jiné řešení, jak nakrmit auto benzínem a dorazit do práce s co nejmenším zpožděním.

Pacienti objednaní na dentální hygienu zaplnili svými jmény i její dnešní hodiny v diáři od osmi do patnácti hodin. Skončí chvilku před šestnáctou. Jako první šla na řadu Vladislava Ondráčková, která se pravidelně objednávala už pět let. Ta jí určitě odpustí dnešní zpoždění, když jí Markéta celé roky trpěla pití minimálně pěti kelímků s vodou, než se odvážila otevřít pusu.

„Paní Ondráčková, vždyť už vše znáte, nikdy jste si na bolest nestěžovala.“

„Omlouvám se, takový zvyk, odvažuji se dost dlouho k akci, i když jsem již dokonale obeznámena a vím, že se mi nic zlého nestane.“

Každý člověk reagoval jinak. Každý měl jiné zuby a způsoby čištění. Někomu se nekazily vůbec, jiný si od bolesti skoro neodpočinul. Klasickou zubařinu nedělala, ale i tak spolehlivě rozeznala spoustu začínajících či vleklých problémů.

Zase se přemístila do ordinace, přitom dosud nevyřešila aktuální problém. Na přední sklo auta začaly padat sněhové vločky. Lehce jedna za druhou. Šlo o takový nádherný ukolébavý rytmus. Jenže se frekvence padání zvyšovala.

Nyní se dokonale probrala. Zapadne tady sněhem, když si nepospíší!

Napřímila se, otevřela dveře a vystoupila. Venku půjde přemýšlení o dost svižněji. Neusne. A když ano, půjde o věčný spánek. Vlastně se nabízely jen tři možnosti. Buď se ihned naučí létat a doletí do zdravotního centra vlastními silami, nebo si dá pěší túru směrem vzad, dojde domů a zavolá pomoc. Mobil ji moc nezachrání. Auto nechá tady, takže bude muset sehnat někoho ochotného, kdo jí ho naláduje. Sama by mohla dojít na benzinku s kanystrem, ale v tomto počasí se tam a zpátky dobelhá minimálně za dvě hodiny.

No nic, ještě tady číhalo třetí řešení, které nejspíše zrealizuje, i když riskovala blízké setkání s Jirkou Miroškem a dalšími chlapíky, kteří v nedalekém lese káceli a řezali stromy. Slyšela z dálky motorovou pilu. Majitel Mirek Sláma si je uměl ohlídat a neplýtvali časem. Právě on byl její velkou nadějí, protože k ní pravidelně docházela jeho manželka Ivona. Zrovna nedávno jí vybělila zuby a ona byla tak nadšená, že dělala ochotně reklamu všude, kam přišla.

Ano, padlo rozhodnutí. Přejde zasněžené a namrzlé pole a ocitne se v cíli. Pokud jí Mirek nalije do auta benzín, mohla by do práce dojet s maximálně půl hodinou zpoždění.

Vzala si ze zadní sedačky své hřejivé zimní doplňky. Na hlavu si nasadila pletenou čepici s bambulí, ovázala si kolem krku dlouhou šálu a prokřehlé ruce schovala do teplých rukavic.

Vydala se křížem přes pole. Jít po silnici a následně po polní cestě by ji jen více zdrželo, když šlo podle odhadu o delší úsek. Jenže i tak se krátká trasa zdála nekonečná. Bořila se do na povrchu namrzlého sněhu, chůze byla pomalá a těžkopádná. Vynaložila mnohem více sil na zvládnutí, i když v létě by tudy proletěla s motýlí lehkostí.

Nakonec se cíl dostatečně přiblížil.

Zbývalo několik málo kroků, než se dostane před chlapy, kteří ji dosud vůbec nevnímali. Poslední kousek cesty a už si byla jistá, že dnes se sen nesplní. Kdo by si také myslel, že by se plnila pošetilá přání? Skoro ve tmě, v příšerné zimě a s nepojízdným autem za zády?

Jirka Mirošek byl skutečně úplně prvním, který se přestal zabývat řezáním kmenů stromů a zaměřil se na postavu v dáli. Probodával ji tím svým křenivým úsměvem, sundal si rukavice, napil se z termosky nejspíše horkého mátového čaje s medem a vyčkával, až se přiblíží na tak krátkou vzdálenost, aby ho náhodou nepřeslechla. Tenhle druh čaje miloval, rovněž nejspíše stále miloval Markétu, i když jeho city nikdy neopětovala.

„Kdopak nám to tak brzy ráno pospíchá do lesa? Vole, v tak roztomilý růžový čepici?“

V duchu vrčela vzteky. Navíc si dovolila protočit panenky z hrůzy, kterou absolvuje, než se Jiříka zbaví. Nikdy ji nenechal na pokoji. Jakmile ji jen z dálky zahlédl na ulici, neváhal ji i doběhnout, aby nahlas pozdravil a přeptal se, jak se má. Fajn, slušnost, jenže ho celou svou bytostí nesnášela. Užíval si její rozpaky. Ne, on je naštěstí jako rozpaky nevnímal, zvládala se přetvařovat. I chvilka v jeho přítomnosti ji tak nějak rozhodila. Bylo to divné se setkávat tváří v tvář muži, který po ní toužil snad už od základní školy, ale ona ho neustále odmítala a ignorovala. Když mohla, vyhýbala se mu. Jakmile došlo k osobnímu setkání, jednala slušně, odměřeně, hlavně neutíkala k žádné osobnější konverzaci, aby si ani jediné slovo nedovolil vyložit jako zájem a nestál odpoledne za dveřmi s obrovskou kyticí, bonboniérou a tím svým mátovo-medovým čajem, na jaký si pravděpodobně vytvořil doživotní závislost.

„Ahoj, Jirko. Prosím tě, kde...“

„Ahoj, Markétko. Stalo se ti něco? Ty vole, vypadáš fakt vyděšeně, ale ta růžová čepice a šála ti skvěle seknou.“

„Nejsou růžový, ale lososový!“ poznamenala krátce a víc nehodlala probírat barvy, které muži většinou viděli jinak než ženy. Nebo obráceně. Rozhodně by vše skončilo hádkou a v každém případě by si oba připadali barvoslepí.

„Ty vole, bomba! Já teď všude vidím růžovou. Víš, proč? Já budu táta, narodí se mi holčička. Ty vole, se z toho furt nemůžu vzpamatovat, a to se narodí už za tři měsíce!“

„Cože? Opravdu?“

Touhle novinkou jí opravdu vyrazil dech. Vůbec nezaregistrovala, že by se kolem něho točila další žena. Někdy před rokem chodil s Pavlínou Semanovou z vedlejší vesnice, ale ta mu podle všeho dala kopačky po prvním měsíci randění. Že by byla zabraná tak do své práce a nevnímala život ve vesnici? Vlastně ano, to by k ní pasovalo. Na místní drby si moc nepotrpěla a nejlepší kamarádka Regina Konipásková bydlela ve městě, konkrétně tři ulice od budovy, kde Markéta pracovala.

„No jo, už je to tak. Snad nežárlíš?“

„Nééé, neblázni.“

„Já vím. Kdybys chtěla, už bychom spolu dávno měli plnou chalupu dětí. Ty vole, napiješ se na Rozinku se mnou?“

„Ne, já musím jet do práce.“

„Aha. Vole, vlastně je to jedno, vždyť tam stejně nemám alkohol, šéf by mě zabil. Normální čaj.“

„Stále ten stejný tvůj oblíbený?“

„Jo, ty si ho pamatuješ?“

„Jasně. A kdy ses vůbec ženil?“

„Svatba bude, ale až Pavlínka porodí. Nechce se vdávat s velkým břichem. Přijdeš nám na svatbu? Moc by mě to potěšilo.“

„Uvidím.“

„Pošlu ti pozvánku, jo? Vole, budeš můj vážený host.“

„Nic neslibuju... Já myslela, že ses se Semankou rozešel někdy loni, aspoň se mi cosi podobnýho doneslo.“

„To je pravda, několikrát jsme se rozešli a zase dali dohromady, až jsem se zamiloval do její kamarádky, taky Pavlíny. Aspoň se mi nepletou jména. Dobrý, že jo?“

„Jo, bezva.“

„Možná ji znáš. Ona tě zná, příjmení má Novotná.“

Novotná. Pavlína Novotná? Jasně, znala ji. Celkem štíhlá černovláska, oblíbená barva oblečení černá a fialová, účes vždy dokonale stažený do culíku. Jinak můstek vpravo dole a kolem něho problémy s krvácením dásní. Spodní strana ideální úschovna zubního kamene, se kterým si Markéta vždy hravě poradila a vyžívala se v jeho odstraňování. Pavlína si od ní pravidelně kupovala žluté mezizubní kartáčky a zubní nitě s mátovou příchutí. Aha. Máta jako spojenec těchto dvou lidí.

„Jo, znám, ale jen pracovně. Žádný kamarádky na návštěvy cukráren a tak podobně.“

„Ona tě moc chválí a říká, že jsi bezvadná ženská.“

„Vy jste se o mně bavili?“

„Neboj, žádný intimnosti. Prozradil jsem jí, že jsem tě miloval skoro celou základní školu. O dalších letech jsem se raději nezmiňoval, myslela by si, že jsem tvůj stalker. Nezlobíš se?“

„Nezlobím. Proč?“

„Jsi hodná, Markétko. Však víš, že kdybys mě chtěla...“

„Ehm, udělal bys pro mě něco?“

„Pro tebe cokoliv, krásko. Ty vole, jen nechtěj udělat dítě, jedno mi zatím bude stačit.“

Pokusil se o vtip, trošku se usmála. Úplně zářil štěstím. Najednou ho viděla ve zcela jiném světle. Proč ho vlastně nesnášela? Jirka Mirošek rozhodně nepatřil k nehezkým chlapům, právě naopak. Vysoký chlap, svalnaté tělo, zelené oči, krátký sestřih světlehnědých vlasů. Uměl upoutat pozornost ženy na první pohled, ale mnohé z nich nepřekously jeho zvyk častokrát používat slovo „vole“. Mnohdy i na místech, kde se podobné vyjadřování vůbec nehodilo. I Markéta k nim patřila. Ze začátku šlo o dost velkou legraci, ale přejedla se. Přiznávala, jednou souhlasila s pozváním na rande, to jí bylo tak sedmnáct let. Pozval ji na místní diskotéku a byl tak do všeho hr, domů odcházeli každý zvlášť. Ona s kamarádkami, on s kámoši v dost podnapilém stavu. Tehdy se i opil, později se omlouval, že z nervozity, jak moc mu záleželo na tom, aby jejich setkání dopadlo na jedničku.

Novou šanci mu nedala. Vlastně se snažila úplně zapomenout a vypěstovala si v sobě pocit, že nic takového neprožila. Poté studovala a Jirka zase jezdil na montáže, než se usadil v rodné vsi a začal pracovat v dřevařské firmě Mirka Slámy.

Cítila, jak po ní neustále jel. Sledoval ji a snažil se chytit do svých milostných sítí. Nebo si něco jinak vykládala? Vždyť i nyní se spletla. Dávno miloval jinou, těšil se na rodinu. Řekla by, že i jeho velmi populárního slova „vole“ značně ubylo ve větách.

Slyšet za každým třetím slovem „vole“, někdy i za druhým, tak tohle přesně zanechávalo následky. Jednou ji svezl do města. Skoro celou cestu mlčela, protože on mluvil. Poté se nad pacientem rozmluvila a dvakrát jí „vole“ uklouzlo. Už nikdy více se k ní neobjednal, protože patřil ke starší generaci a na neuctivé výrazy byl háklivý.

Uvědomovala si, že od sebe odehnala muže, který o ni stál až moc. Nejspíše ho potrestala za příliš moc náklonnosti, nadbíhání a lásky. Tohle všechno si vždy přála, avšak způsob projevu ji spíše odrazoval a nelíbil se jí. Neví. Neví. Neví... Jednoduše se její srdce nerozpumpovalo tak, jak se slušelo na pořádnou lásku.

„Neboj, nepokusím se o žádný milostný akt v zasněženém lese. Stačilo by mi, kdybys mi prozradil, kde zakotvil tvůj šéf. Čekají na mě objednaní pacienti a moje auto trčí támhle u silnice. Chápeš? Nejede, ale hlásí, že palivo vlastní. Snad by mi mohl posloužit jako benzínka, jinak se dostanu do práce bůhví kdy.“

„Měla bys tu tvou rachotinu vyměnit za novější model. Rád tě do města svezu.“

„Jsi hodný, ale já musím autem i nazpátek. Přece pro mě nepojedeš extra i odpoledne, spíš k večeru, když už bude tma.“

„Hmm... no jo, odpoledne by to nešlo. Jdeme s Pavlínkou na nějaký cvičení pro těhotný. Tak já ti seženu Mirka, ale dej si na něho pozor. Právě skučí někde v křoví, aby ho nikdo z nás neslyšel. Manželka ho včera donutila sníst dva talíře špenátový polívky.“

„Proboha, co provedl špatnýho?“

„Dostatečně ji nepodporoval ve zdravý výživě a přál si uvařit v neděli svíčkovou.“

„No, velký hřích,“ smála se přímo od srdce.

„Tak já ti ho zavolám, ať všechno stihneš. Jo, klidně si to svoje starý auto nějakou dobu nech, protože takhle hezky jsem si s tebou nepopovídal ani jednou za svůj život.“

„Neblázni...“

Chtěla něco vtipného či moudrého dodat, ale raději mlčela. Měl pravdu, až dnes se cítila v jejich vzájemné konverzaci uvolněně. Žádný tlak, žádné pochyby a dohady, jak mu koluje v mozku bez přestání a na jinou ženu ani nepomyslí.

*

Miroslav Sláma jí okamžitě nabídl pomoc. Nasedla si do jeho auta a do tří minut doléval benzín do náhle opuštěného vozidla u silnice.

„Markétko, nerad ti prozrazuji krutou pravdu, ale tohle auto už moc kilometrů nenajede, i kdybys do něho nalila stovky litrů. Brzy tutově dojezdí a nevzpamatuje se, i kdybys ho polévala svěcenou vodou.“

„Jak brzy?“

„Týden?“

„Neprobere se ještě? Opravdu ne? Vždyť i minule mi v autoservisu říkali, že už to snad nemá cenu opravovat, ale něco málo udělali a ejhle, už rok s ním jezdím jako drak. No, spíš dráček couráček, ale dostanu se do práce a na běžný pochůzky.“

„Spíš ho někdo očaroval, že ujelo tolik kilometrů bez nehody a výpadku. Máš ještě chvilku? Mrknu se, co se dá o ždibec vylepšit.“

„Chvilku nemám, ale koukni se.“

Otevřel kapotu a cosi zkontroloval, poté vytáhl ze svého auta nářadí a něco jí uvnitř vyměnil. Divila by se, kdyby v tolika krámech, které zahlédla uvnitř Mirkova kufru, nenašel součástky na poskládání úplně nového vozu. Chodila kolem jako pešek a bouchla by do každého, kdo by vysvětlil autíčku, že momentálně postrádá dostatek peněz, aby si koupila lepší ojetinu, ne další starou šunku, do které nacpe hromady prachů.

„No, víc s tím tady nezmůžu. Když budeš mít štěstí, dojedeš s ním až do Vánoc a potom ti Ježíšek přinese úplně nový.“

„Hmm, vtip roku. Jsi ale zlatý. Kolik ti dlužím?“

„Nic.“

„Ale jo, vždyť jsi mi tam něco namontoval.“

„To neřeš a jeď do práce. Měl bych ti děkovat, že je manželka po tom vybělení zubů mnohem veselejší. Někdy tedy až moc. No, kdybys byla tak hodná, nenápadně jí naznač, že by špenátová polívka mohla tu bílou barvu zubů poškodit a měla by tam na nich hnusný zelený skvrny. Ona špenát miluje, já ho nesnáším. Nejen, že mi nechutná, ale trpím po něm na průjmy. Moje tělo ho zásadně odmítá.“

„Chi chi, něco vymyslím, neboj. A počkej, něco ti dám...“

Sáhla po kabelce, ale nevytáhla peněženku, jelikož Mirek Sláma okamžitě protestoval. Vytáhla z vnitřku několik prášků na blistru.

„Na, ber. Pro pokojnou službu zaměstnavatele. Vypořádá se s průjmem rychlostí blesku.“

„Díky, snad se mi uleví.“

Ulevilo se hlavně Markétě. Venku zavládlo světlo a vypadalo to, že dnešní den bude sice mrazivý, ale nádherně slunečný. Dnes by stejně ven nešla. Užila si dávku čerstvého vzduchu brzy ráno, což jí bohatě stačilo i na tři následující dny.

DRUHÁ KAPITOLA

Konečně v cíli! Dobyla severní a jižní pól najednou, i když o hodinu a dvacet minut později. Pondělí dopadaly stejně nevalně jako všechny pátky třináctého. V některých případech i mnohem hůř. Znovu zalovila ve své kabelce, vytáhla svazek klíčů a stanula před vchodem do staré vily, která byla po rozsáhlé rekonstrukci nesmírně nádherná a každý na ní mohl oči nechat.

Majitelka a praktická zubařka v jednom zdědila dům po prarodičích. Nejdříve hledala odvahu, ale po počátečním váhání si vzala hypotéku, aby zde zrealizovala svůj sen o soukromém zdravotnickém zařízení zaměřeném na komplexní stomatologickou péči. Jolana si zakládala na nejmodernějších technologiích a postupech. Sice si pacienti mnohdy dost připlatili, ale moderní a bezbolestné metody jim byly dostatečnou odměnou.

Svou ordinaci si zde otevřely tři lékařky zaměřené na praktické zubní lékařství, jedna se specializací na parodontologii a tři na dentální hygienu. Nechyběly ani pečlivé a spolehlivé asistentky, které pomáhaly během výkonů a rovněž registrovaly nové pacienty či se staraly o objednávání stávajících. Centrum se zaběhlo celkem rychle, vždyť zubařů v celém kraji rapidně ubývalo. Starší končili svou praxi, mladí hojně odcházeli do zahraničí, kde jim nabízeli mnohem lepší platové podmínky.

Jolana se rozhodně nechystala nikam do zahraničí. Milovala svou rodnou hroudu a věděla moc dobře, že v tomto oboru není jediná, kdo se nepohrne za hranice. Snadno si našla své báječné spolupracovnice. Tým, složený pouze z žen, nepotřeboval žádné placené reklamy. Spokojení klienti doporučovali služby ostatním, a tak se sen stal krásnou realitou.

Markéta odemkla a vešla do chodby. Její ordinace se nacházela v prvním patře, nad kamenným točitým schodištěm olemovaným luxusním zábradlím z masivního dřeva, které doplňovaly nadčasové kovové ozdoby. Ještě na chodbičce však narazila na Jolanu, která zrovna vycházela po schodech nahoru, tedy ze sklepního prostoru přetvořeného na rentgenové pracoviště. Správná diagnostika byla na prvním místě. Zdejší digitální zubní rentgen umožňoval odhalit problém hned ze začátku a léčení odstartovalo včas, aby se zuby zachránily a nepřistoupilo se k razantnějším úkonům. Lékaři maximálně pomáhalo, že dokázal díky tomuto přístroji odhalit nejen mezizubní kazy, ale zároveň posoudit stav závěsného aparátu zubu, stav kosti a snadno spatřil záněty okolo zubních kořenů.

„Ahoj, Markét. Kde jsi? Nejdeš trošku pozdě?“

„Uhádlas. Zpoždění přeskočilo hodinu. Moc se omlouvám. Katastrofy hned od rána.“

„Něco vážnýho? Snad ne nic zdravotního.“

„Ne, já jsem v pohodě, ale auto si usmyslelo bojovat se mnou mizernou lží. Stávkovalo na strašidelným místě a já se šourala pro pomoc k lesním skřítkům. Navíc jsem se ani já nemohla nikomu dovolat. Den jako vyšitý pro samý průšvihy.“

„Aha. Ekouš ti dosluhuje. Spíš tedy přesluhuje. Nedá se nic dělat, už jsi ho přestala bavit. To víš, starouši mají úplně jiný nároky než mlaďoši. Mladíci tě budou obskakovat, poslouží kdykoliv a čím budou starší, tím se jejich nároky na péči zvyšují.“

„Hmm, pravda. Jenže, kde sehnat moc neojetýho mlaďocha a nekrást?“

„Neber to tak tragicky. Všude číhá pozorný anděl strážný.“

„Hmm, ale ten nepřisype prachy do pokladničky.“

„Život není jen o penězích. Znáš to, ne? Jo, abych nezapomněla, hledala tě tady paní Ondráčková. Jsem se ti nemohla vůbec dovolat, ani Irma. Už znám důvod. Vypadala zklamaně, že tu nejsi, ale nenadávala, ani se nezlobila. Ještě ti tam nechala super dárek. Otevřela jsem jí, aby to nikdo na chodbě neukradl. Budeš koukat.“