VENDULA FRYDRYCHOVÁ

CHVILKY PLNÉ NADĚJE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Vendula Frydrychová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 74. a 57. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Chan Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-22-9 (epub)

ISBN 978-80-88483-23-6 (mobi)

Kapitola 1 - Tereza Pokorná

Tereza Pokorná…

To jsem já v celé své kráse. Občas mám velké pochybnosti ohledně svého jména. Do pokory mi kolikrát chybí strašně moc. Vlastně ve své podstatě úplně vše. Držím se zuby nehty, ale nakonec mi stejné nic jiného nezbude.

Pokora…

Chvíli nadávám na život, osud, životní zkoušky. V závěru stejně zjistím, že si za vše můžu sama…

Ale co kdyby ne? Co když mám jen prostě smůlu a život na moji osobu hází všechny hříchy světa? Pak bych se mohla litovat u sklenky vína…

Bylo by vše jednodušší. Prostě se politovat….

Načež bych zjistila, že život je děsně nespravedlivý a mohla bych s klidným svědomím dopít celou láhev, a to až do úplného dna. Vědecky, prakticky i teoreticky je dokázáno, že pravda bývá většinou až na tom úplném, pomyslném dně…

A co si budeme nalhávat?

Kvůli vlastní sebelítosti a zmiňované láhvi vína většinou na tom dně skončím i já. Někdy si tak říkám, že ta dna jsou fajn. Aspoň se mám od čeho odrážet a jít dál. Být prostě pyšná sama na sebe, že jsem padla až na úplné dno a dokázala se odrazit, vstát a jít se vztyčenou hlavou dál.

Po dopité láhvi červeného, suchého se většinou se 100 % jistotou probouzím ráno se šílenou kocovinou a s bolestí hlavy. Nadávám si sprostými slovy, za která by se ani pubertální adolescent nemusel stydět.

Projedu mobilní telefon, abych spočítala škody způsobené hledáním pomyslné pravdy. Promítnu v hlavě celý film od začátku otevření láhve až po dopití poslední kapky a nalezení pravdy na úplném dně.

Film se krapet seká - asi poškrábané DVD.

Pravda sice nalezena, ale skončila v zapomnění. V archivu mezi dalšími filmy. Pravděpodobně mezi filmy pro pamětníky. Mezi filmy, které se za komunismu nepovolovaly a byly následně zlikvidovány. Ale i přesto jsem stále přesvědčena a s jistotou vím, že jsem tu pomyslnou hledanou pravdu určitě našla.

Bohužel, jak to tak bývá, k běžné kocovině většinou přijde i kocovina morální.

Tak tomu je, když zjistím, že v následku hledání provedu jako bonus nějakou šílenou hovadinu.

Třeba, že někomu píšu a snažím se mu vštěpovat svoji pravdu. Až přehnaně projevuji své city a dopodrobna se snažím vylíčit své myšlenkové pochody, což je pro běžného člověka občas zcela nadlidský výkon. Pochopit je, vstřebat a v závěru i psychicky zvládnout.

To bych nesměla být já, Tereza Pokorná, aby většinou nějaký ten průser nepřišel.

Přichází, a to dosti často….

Ale naštěstí, jsem to já, Tereza Pokorná, která si to vše, vždy dokáže sama sobě skvěle okecat a odůvodnit, takže stejně téměř vždy, vycházím z vzniklých trapných situací sama před sebou jako hvězda.

Dalo by se polemizovat o tom, jestli zářící nebo už hodně dlouho vyhaslá.

Ale sotva já, Tereza Pokorná, přijmu pokoru a odrazím se od toho pomyslného bahnitého dna, přijde nějaký můj potenciální ženich a zlomí mi srdce.

A to prosím, zcela zaživa.

Žádné umrtvení, žádná anestezie.

Úplně natvrdo mi do srdce vrazí dýku a začíná znovu od začátku celý kolotoč s mojí pokorou.

A takto prosím žiju již nepřetržitě v kuse celých čtyřicet let.

Jsem zoufalá čtyřicítka bez špetky pokory, ale se svobodomyslným duchem a jiskrou v oku.

Ale copak já mohu za to, že přitahuji jen extrémní muže?

Extrémní blb, extrémní pijan, extrémní lhář, extrémní debil…

A to je jen malý výčet toho, co jsem k sobě v životě už přitáhla.

Seznámení, obelhání a má slepá důvěra, láska jako trám, vidina štěstí z toho, že tento je již on. Pravý a úžasný muž.

Princ na bílém koni. Rytíř v naleštěné zbroji. Hrdina, co mě zachrání i z té nejhorší možné situace.

Vždyť to musí být vidět na první pohled, že k sobě patříme, jsme pro sebe zrozeni.

Pasujeme k sobě jako Robin Hood a Mariana, Romeo a Julie, taťka Šmoula a Šmoulinka, Justin Bieber a Hailey Baldwin...

Už slyším svatební zvony znít…

Bílé šaty s vlečkou jako z pohádky, kytice rudých růží, roztomilé družičky. Jedno oko nezůstane suché. Nejkrásnější pár, až oči bolí z té neskutečné krásy a štěstí.

Sama tu teď roním krokodýlí slzy při té představě. Tucet kapesníků promočených…

A pak, zničehonic. Jako blesk z čistého nebe přijde nečekaná, nezvaná, tajemná

stará dáma. Starší než lidstvo samo. PANÍ REALITA…

Nějak si na tu starou, na první pohled pohledně vypadající paní nemohu zvyknout.

Jsem vcelku mírumilovný člověk, ale tato paní mi doopravdy nesedí a k srdci mi nepřirostla.

Je až zbytečně moc dokonalá. Dokonalá a tvrdá, a i přes svůj věk nejeví žádné známky stáří. A po jejím příchodu je prakticky během mžiku vše pryč.

Co také ale mohla Šmoulinka očekávat od taťky Šmouly, když to nejlepší v těchto letech má už dávno za sebou?

Vždyť ani Romeo s Julčou nezvládli překážky života a setkání s paní REALITOU.

A co potom já? Úplně obyčejný člověk?

Myslím, že politováníhodný život…

A to všechno jsem zvládala…

Trpěla jsem…

Měla bych být po své smrti prohlášena za svatou. Něco jako Máří Magdaléna, matka Tereza, Johanka z Arku nebo jiné ženy, které měly stejně zpackaný život jako já. Respektive si ho svojí paličatostí zpackaly samy.

Někdy otevření očí a procitnutí ze snu trvá rok, jindy dva. V lepším případě jsem již zvládla dvě pětiletky. V podstatě je to vždy stejný scénář.

Věčně nenapravitelná romantička, která po bolestné ráně znovu začne věřit na lásku na první pohled a osudovou romanci.

Znovu se vyhrabu ze dna, načerpám síly. A to vše jen proto, abych otevřela svou náruč pro ještě pro většího hňupa, než byl ten předtím.

A po každé ráně si řeknu: „Terezo, a dost! Vždyť takhle fungovat nemůžeš. Kdy už se do prdele poučíš ze svých chyb? Kdy už, Terezo poblázněná, dostaneš rozum?“

Jenže…

To bych to nesměla být já, Tereza Pokorná, abych neuvěřila, hned tomu prvnímu, který projeví zájem o moji naivní osobu.

Jako bych vysílala nějaký signál. Jako bych měla na čele napsáno: „Je to blbka a uvěří ti cokoliv.“

Kolem chodí tucty chlapů a zrovna ten nejhorší z možných existencí si přečte nápis na mém čele. Začnou námluvy.

Zuby nehty odolávám, instinkt mi našeptává a posílá tajné i veřejné signály. Ač bojuji statečně, stejně přijde slabší chvilka v podobě ovulace, PMS nebo nedej bože samotné menstruace a hormonální bouře mi zaslepí oči a rozum.

Následně přicházejí na řadu endorfiny.

Hloupé hormony, které dokáží během pár vteřin zničit vše, co jsem si kdy vybudovala.

Jsou jako tornádo, lavina, zničující požár.

Endorfiny v hlavní roli.

Hned po prvním vypuštění hormonu štěstí endorfinu, i v minimálním možném množství, který není ani zaznamenatelný, ztrácím veškerý svůj nadměrně vyvinutý instinkt. Při další várce hormonu se mi podlomí kolena a jsem s rozumem v koncích.

Stává se ze mě „pubertální, zamilovaná kráva s růžovými brýlemi.“ Nevidím, neslyším.

Už jen ta představa mi vytvoří husí kůži po celém těle.

Nejvtipnější na tom je, že po přijmutí pokory, znovu postavení se na vlastní nohy a hledání pravdy na úplném dně zjistím, že jsem fakt byla úplně pitomá. Donekonečna si dávám otázky.

Proč?

Co jsem na něm viděla?

Proč mi nikdo neřekl pravdu?

Proč mě nikdo neinformoval?

Neustále si opakuji, že tentokrát už stejnou chybu neudělám. Že už nebudu tak blbá a naivní. Že přesně z tohoto vztahu si vezmu ponaučení. Že, že, že,…

Po proplakaných nocích a srovnání se s tvrdou realitou, procitám a zjišťuji, že mi je se mnou samotnou docela dobře. Přece jenom už sama se sebou nějaký ten pátek žiju. Když počítám první okamžik a mě jako nejrychlejší spermii, tak už je to bez mála téměř jednačtyřicet let.

Vždyť i v děloze jsem sama se sebou vydržela devět měsíců. A jak mi bylo dobře. Proč si z toho nedokážu vzít příklad a nějaké malé ponaučení?

Proč mají ženy neustálou potřebu žít v páru, i když nakonec stejně většina zjistí, že funguje nejlépe jako samostatný jedinec?

A jak to bývá dál?

Nemusím vyprávět. Dostala jsem konečně rozum, přesně podle plánu. Přesně jak jsem si slibovala u další sklenka vína. Jsem skálopevně přesvědčena, že teď už budu silná a neodolám slastnému vábení. Budu mít oči otevřené a už nikdy nebudu věřit planým slibům. Tak přísahám!!!!!

A všechna tato slova, jsem si včera večer slíbila. Včera jsem totiž dopila láhev červeného, suchého vína a našla jsem konečně pravdu.

Ano, tady by mohla přijít věta. Zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Jenže…

Jenže inteligentní člověk pochopí, že tohle je teprve začátek.

Každý, kdo mě doopravdy zná, totiž zjistí, že taky končí veškerá sranda a teprve až teď začíná ta pravá legrace.

Už teď zas venku slyším obcházet kroky mlsného kocoura, který cítí, že někde poblíž je snadná kořist. Láskyplné zamňoukání a jen, co naivní myška uvěří chuti sladké smetany….

Kocourek vytasí drápky a chudák myška je zas tam, kde byla. V nestřeženém, slabším okamžiku podléhám a mé hormony začnou tančit bouřlivý tanec v rytmu rokenrolu. A já jsem snad už po sté znovu ztracena.

Jak prosté a jednoduché…

To bych se ale nesměla jmenovat Tereza Pokorná a být nenapravitelná romantička.

Kapitola 2 - Tomáš

Vlastně už ve školce jako malá, copatá holčička, jsem začala snít o své velké lásce.

Ta, která bude první a poslední. Ta, která bude až do konce života. Ta, která nikdy neskončí.

Jmenoval se Tomáš.

Každé ráno jsem na něj čekala v šatně na lavičce pod značkou červeného autíčka.

Můj červený kočárek mě v té době vůbec nezajímal, ale autíčko?

Každé ráno jsem snila o naší společné budoucnosti, o velké rodině, dětech. To byl můj středobod vesmíru. Vlastní mámě jsem nalhávala (nechť je jí země lehká), že po příchodu do školky může bezpečně odejít do práce. Že už jsem přece velká holka a vše zvládnu. Převléknu se zcela sama do puntíkované zástěrky se dvěma kapsami jako vzorně vychovaná dcera a úplně zcela sama jako velká holka odejdu do třídy za paní učitelkou a dětmi.

Mamka byla naivka po mně, stejná jako já… Pravděpodobně zdědila naivitu se vším všudy.

Byla jsem už přece velká, tak co bych to nezvládla...

Byla jsem holka na vdávání i se ženichem.

Se ženichem, který měl určitě i velké věno (asi jsem v té době ani netušila, co věno je) a samozřejmostí byl i obrovský dům se zahradou.

Krásný, bílý dům šumperák. Téměř podobný tomu našemu. Spíše úplně stejný a úplně stejně situovaný. Přece jen jsem vyrůstala v době komunistické éry, kdy bylo vše stejné. Stejné domy, stejné kachličky, stejné oblečení, hračky…

Toma jsem milovala a byla věrná až „za hrob“.

Po příchodu do školky, probíhal můj každodenní rituál malé zamilované holky. Dokud Tomášek nepřišel do školky, nikam jsem sama nešla. Dokud nepřišel do šatny, dokud se nepřevlíknul do tepláčků s nažehlovačkou na koleni, dokud si nesložil poslední kus oblečení do přihrádky, nehnula jsem se z místa.

Až když paní učitelky počítaly děti, zjistily, že mají ztrátu. Celé jedno procento, které sedělo smutně na dřevěné lavičce pod značkou červeného autíčka.

Tomáš bydlel ve stejné ulici jako já.

Naši rodiče byli přátelé, takže jsme spolu trávili prakticky celé dny. Jezdili na společné dovolené, hráli si v obilí, dělali průsery, poznávali sami sebe. Hra na doktory v té době ještě nebyla cestou do psychologické poradny s tím, že máme nějaký závažný problém. Prostě normální vývoj. Objevování rozdílů mezi mužem a ženou. Tedy v tom věku spíše kluka a holky.

Stavěli jsme bunkry a užívali bezstarostného dětství. S Tomem jsme měli společný bunkr u velikého kamene na místní skládce. Pár klacků, stará deka, koberec. Jako dekorace nám stačilo, co jsme našli z vyhozených věcí na smetišti. Deodoranty, voňavky, rezaté hrnce. Ani nevím, kolikrát mě v něm požádal o ruku a kolikrát jsme byli mojí sestrou oddáni.

Když místní JZD zaselo a vypěstovalo obilí, většinou jsme se stěhovali do letního bytu, do obilí. Vyšlapané cestičky jsme měly po celém poli. Ten obrovský „dům“ jsme měli společný ještě s našimi staršími sestrami.

Největší poctivě vyšlapaný plac byl obývací pokoj. Z něho pak vedly chodbičky do různých místností. Měli jsme vše. Od koupelny po záchod, kuchyň, tajné skrýše i spíže…

Tyto vzpomínky mi na tváři vždy vykouzlí úsměv a dodnes se divím, že o nás pracovníci JZD nepřerazili hrábě.

Po dešti se hroudy jílovité hlíny proměnily v kusy masa a mohli jsme si hrát na řeznictví. V té době, kdy nebyly počítače, pořádně ani televize, byla jen dětská fantazie, s kterou jsme si skvěle vystačili. Dnešní děti o hodně přicházejí.

Byly mi čtyři roky, když jsme spolu začali chodit.

Naší ulici v té komunistické době tvořily čtyři domy, a jak už to dřív bývalo, všechny téměř na chlup stejné. Jen s tím rozdílem, že se střídal v řadě jednopatrový s dvoupatrovým.

V té úžasně dokonalé době bylo všude ještě pusto a prázdno. Jen malebná krajina s výhledem na zdejší kopec Homolka, lesy a louky. Po vzoru divokého západu, který naši otcové uznávali, pojmenovali naši čtvrť „Na Klondiku.“

Ano, bylo to opravdu úžasně období, na které se nedá, a hlavně ani nechce, zapomenout.

V pátek a v sobotu se vždy sešlo těch pár lidiček, sousedů, přátel. Rozdělal se oheň, opékalo se vždy něco dobrého, sedělo se, povídalo, zpívalo a hrálo na kytary, mnohdy dlouho do noci. Nikomu to nikdy nevadilo. Vždyť všichni sousedi seděli u jednoho ohně.

Rodiče se v tuto dobu zabavili, a proto nám dětem nastala svoboda. Nikdo se o nás nestaral, hlavně, že byl od nás klid. V maličkých hlavičkách se rozjížděla bujná fantazie a rodily se velkolepé plány a nápady.

Jednou, když se konala jedna z dalších sobotních akcí, kdy se rodiče bavili, pili a zpívali, my děti jsme opět vymýšlely, co s načatým večerem.

Co dělat, než nás pošlou i přes všechny odpory spát. Naštěstí v té době letních prázdnin jsme mohly nocovat na některých ze seníků či ve stanech. Králíci představovali jeden z mála dosažitelných zdrojů masa, tak sena muselo být dostatek.

V ten podvečer, letního prázdninového večera, nás nenapadlo nic jiného než vyběhnout na kopec a vymýšlet lumpárny. Cestou jsme samozřejmě ze zvědavosti kouřily stébla uschlé trávy a cítily se při tom téměř dospěle. Dodnes cítím, jak mě vdechující oheň pálí na jazyku a v krku.

A v ten podvečer, kdy jsme zrovna měly dovoleno spát na seníku, nás napadla kravina kravin.

Těžko teď rozpomínat, kdo vymyslel ten inteligentní nápad. Ruku do ohně bych za nikoho nedala, a za sebe už vůbec ne. Ale stalo se. Nápad vznikl a s ním i průšvih jak Brno. A jak to tak bývá, po akci přijde téměř vždy reakce.

Všechny děti do jednoho jsme dostaly pořádný výprask, zákaz nocování na seníku a možná i domácí vězení, které stejně asi nikdy moc dlouho netrvalo, protože jsme byly živé děti a pohyb na čerstvém letním vzduchu nám prospíval a myslím, že rodičové byli šťastni, že se nás zas na chvíli zbaví a doma bude klid.

Tu naši slavnou partu totiž nenapadlo nic jiného než z toho obrovského kopce válet sudy. Vzhledem k tomu, že tráva již byla dosti vysoká a připravená k posekání a usušení, škody vypadaly zajímavě a vyšplhaly se asi do jistých výšek na tu dobu.

Dodnes nedokážu pochopit, jak ta čtyři malá, sotva metrová tělíčka, mohla udělat takovou paseku na obrovském kopci. Avšak ty krásné obrazce bylo vidět ze všech koutů naší malebné vesničky. Pohled k nezaplacení. Čtyři vyválené pruhy, různě protkané do asymetrických obrazců. Ani nevím, kolikrát jsme ten náš obrovský kopec, o kterém jsme si kdysi, bůh ví, proč myslely, že je bývalá sopka, vyběhly a znovu skutálely.

Jsem přesvědčena, že nám UFO obrazce v trávě i na poli tiše záviděly a možná…? Možná se i mnohému naučily.

Vzpomínky to jsou k nezaplacení, a kdybych měla možnost, udělám to znovu. A nenechám se připravit o velký, nezapomenutelný zážitek z dětství, po kterém ještě teď cítím výprask na mé dětské zadnici.

Toma jsem milovala. A jestli on miloval mě?

Myslím, že ano.

Jenže to jsem si v životě, kvůli své naivitě a romantické duši, myslela o spoustě mužů, ale nakonec zjistila, že jsem se nechala zaslepit láskou a šlo o jednostranné city. Bohužel z té špatné strany.

Realita byla tvrdá a pád na hubu ještě tvrdší.

Myslím, že Tom mě miloval dětskou nevinnou láskou stejně jako já jeho. Jednou, na rodinné dovolené, pronesl větu, která utkvěla ve vzpomínkách nejen mých, ale i všech přihlížejících.

Stejně jako každoročně jsme všichni odjeli na chatu nedaleko okresního města, kde jsme trávili společné dovolené. Chatička byla sice menší, ale dobře situovaná, takže se tam s přehledem vešly dvě rodiny i s „capartama“.

Nevím proč, ale to místo jsem jako malá holka milovala. Možná pro ten klid, panenskou přírodu a svobodné běhání po loukách a lesích.

A pak se to stalo…

V ten vlahý, letní večer, kdy už komáři štípali a doráželi.

V ten večer, kdy mámy chystaly večeři, tátové klábosili, kouřili a popíjeli vychlazené pivo.

V ten večer, kdy my - děti přiběhly z lesů špinavé s plnými kapsami berušek, brouků, kamenů a šišek. Špinavé, urousané, ale přesto šťastné. Bez traumatu z toho, že v kopcích chybí dostatečný signál, a že zrovna nejde Wi-Fi router.

V ten večer jsme přiběhly jako vždy hladové a plné dojmů a Tomáš se postavil ke dveřím, kde visel obrázek vytržený z kalendáře.

Obraz nahé, vyspělé ženy.

Postavil se před tu nahou ženu, chvíli ji sledoval a pronesl významnou větu, která se téměř zapsala do dějin historie lidstva stejně jako, když první muž udělal stopu na měsíci.

„Až bude mít Tereza takové kozy jako paní na obrázku, tak si ji vezmu za manželku.“

Ano, obrovské vyznání.

A já, Tereza Pokorná, v tu chvíli začala věřit, že jednou určitě budu mít takové velké kozy jako paní na obrázku…

Samozřejmě nešlo o jediný důkaz lásky, který jsem od Tomáše dostala.

Třeba jednou v létě mě s partou podobně starých vrstevníku nalákali pod určitou záminkou za starou garáž, kam jsme si také chodívali hrát.

Samozřejmě mě ani ve snu nenapadlo, že by v tom mohlo být něco nekalého a se svojí dětskou naivitou jsem se nechala zmást.

Slepě jsem šla za svou láskou, a když jsem došla na místo určení, k mému zděšení tam na mě nečekalo romantické překvapení, jak jsem naivně očekávala, ale hodili mě pod Tomášovým vedením do kopřiv.

Nemusím vyprávět, jak trpělo mé popálené tělo a duše.

Pořád jsem ale věřila, že je to prostě láska jako trám.

Nebo jednou v zimě…

Když bylo ještě tenkrát sněhu skoro až po okna, aut minimum a silnice neudržované, rozhodl se Tomáš, že mě naučí jezdit na kole. Když opomenu náledí a nevlídné podmínky, jistou výhodu to mělo. Vždy, když mi to na té zmrzlé vozovce uklouzlo a jela jsem jako neřízená střela hlava nehlava střemhlav dolů, bezpečně jsem vždy skončila hlavou v obrovské závěji a přistávala jako do měkkých peřin. Zapadaná sněhem, zmrzlá, bezvládná…

Jenže tam byl ON, můj princ a zachránce…

Byl tam, aby mě z té obrovské laviny vytáhl, oprášil sníh z mých komunistických „oteplováků“ stejných jako měly všechny děti ze vsi a pomohl mi vyvézt kolo znovu na kopec, abych si tu hubu mohla znovu rozbít.

Naše láska vzkvétala a rostla stejně jako má prsa. Aspoň tak jsem si to v té době myslela.

Pomalé krůčky nás posouvaly dál a dál.

K první lásce samozřejmě patří i první polibky, poznávání.

V létě o prázdninách, když jsme jako děti bývaly většinou samy doma a byly odkázány hlídat se navzájem, trávily jsme volné chvíle na seníku, kde jsme nerušeně poznávaly samy sebe. Rozdíly mezi mužem a ženou. Přesně tak jako ve filmu, „Báječná léta pod psa“, kde si Kvído s Jaruškou svlékali svršky, aby si ukázali intimní části těla. Tak přesně takto nějak to vypadalo i u nás.

Jednou za mnou Tom přišel a nenápadně mě odtáhl na seník, kde mi vítězoslavně oznámil:

„Už vím, co je sex a jak se dělá.“

Samozřejmě jako můj „nastávající“ mi „to“ chtěl co nejrychleji ukázat a pochlubit se svým poznatkem. Už si ani nevzpomenu, jestli jsem se chvíli styděla nebo jsme na „to“ hned vlítli bez nějakých obstrukcí.

Každopádně…

Tenkrát na seníku jsem dostala svou první velkou, mlaskavou pusu.

A abychom sex dotáhli až do konce, svlékli jsme si navzájem do půl kolen i naše kraťasy od trávy zelené a od bláta ušmudlané.

Nevím, jestli se v té chvíli se mnou zatočil celý svět a podlomila se mi kolena, ale musel to být dosti silný zážitek, když si to aspoň matně pamatuji ještě teď.

Jediné, z čeho jsem měla tak trochu strach, aby se mi nenarodilo miminko. Asi jsem se v té době cítila ještě moc mladá na rodičovství. Jenže jsem mohla být klidná. Tomáš byl šikovný a při té velké puse si dával „pozor“, takže těhotenství naštěstí nepřišlo. Stejně zvláštní, jak jsme jako malé děti nezkušeně uvažovaly a žily s určitou naivitou, fantazií.

Léto vystřídal podzim.

Moji vrstevnici i s mojí velkou láskou nastoupili do první třídy. Jenže já, jako tichá, malá, stydlivá a nemluvná dívenka, dostala na doporučení odklad. Špatně jsem rozhodnutí o odkladu školní docházky nesla a nedokázala se tou tvrdou realitou vyrovnat.

Naše láska začala samozřejmě jeho odchodem do školy „skřípat“.

Už ani odpoledne jsme se neviděli tak jako dřív. Musel se učit, připravovat do školy, dělat domácí úkoly. A já v té době byla jen malá holka, kterou nechtěli do školy vzít.

Cítila jsem se poníženě, odstrčená a sama.

Já a moje maličkost ještě pár dní seděla pod značkou autíčka a do poslední chvíle čekala a doufala, že se za mnou do školky vrátí a až bude další září, nastoupíme do školní lavice, ruku v ruce společně…

Marně…

Nedokázala jsem vše pochopit. Proč se to tak muselo stát …PROČ???

A když už jsem se aspoň trochu srovnala s odkladem, přišla další rána.

Přišel den, kdy se moje dětské, nevinné, holčičí srdíčko zlomilo poprvé….

Tomáš se ze dne na den odstěhoval se svou matkou a sestrou.

Daleko a pryč. Pryč z naší ulice, vesnice, z mého života…

Tomáše, svou první velkou, upřímnou, dětskou lásku jsem už nikdy v životě neviděla.

Mé srdíčko dlouho plakalo a bolelo. Nekonečně dlouho jsem doufala, že se mi vrátí zpět. Naše naivní láska bude pokračovat a vše, o čem jsem si pod značkou červeného autíčka snila, bude jako dřív.

Malá nevinná holka nedokázala spoustu věcí pochopit. V mé malé hlavičce zavládl obrovský chaos myšlenek. Moc jsem chtěla věci změnit. Marně.

Na závěr mohu jen konstatovat, že by si mě stejně nikdy v životě za ženu nevzal…

Mám prsa jedničky a paní na fotce minimálně čtyřky…

Kapitola 3 - Radostné dospívání

„Dum spiro spero...“

„Terezo, Terezóó, Terezóóó, Ježíši, kde zas vězíš?“ nahání mě při pátku má rozzuřená matka.

„Už zas nadává, sotva jsem přijela z intru,“ říkám si v duchu a vybíhám strmé schody z mého dětského pokoje, které sdílím se svojí blbou ségrou.

Po narození mladšího bratra nám táta zrekonstruoval starší místnost, dříve úložiště dřeva. Pokoj ne moc velký, ale nakonec útulný, ač byl součástí sklepa.

Jediné, co naši milovaní rodičové mohli udělat pro soukromí svých dospívajících dcer, nějak originálně, vkusně ho rozdělit na dvě samozřejmě stejné poloviny.

Dělbu pokojů jsme bedlivě hlídaly, co kdyby jedna měla o deset centimetrů větší půlku.

A jak to tak za dob komunistických bylo, i když už těsně po revoluci, moc možností na rekonstrukci se ještě nenaskýtalo. Něco rozdělila velká skříň, zbytek tmavý závěs.

Milovala jsem tu svoji „půlku“.

Byl tam můj svět, únik z reality, poklidná oáza mého neklidného dospívání.

Tam, za tmavým závěsem jsem se věnovala dospívání, růstu, seberealizaci.

Zdi jsem si vymalovala sama na světle žlutou a zelenou. Šmouhy od špatné malby zamaskovala plakáty koní, oblíbených herců a zpěváků.

Místo postele jsem podědila starý rozkládací gauč, na kterém po nocích pláču do polštářů, když přijde splín, a před spaním pod víčky ukrývám jeden velký, krásný sen o opravdové lásce.

Pod polštářem skrývám deník plný stesku, bolesti a holčičích tajných přání.

„Terezo, tak sakra, kde jsi? To mám poslat rekomando, abys uráčila zvednout tu svoji prdel a přijít?“ láteří matka a vytrhává mě z mých myšlenek.

Není špatná. Ale když má dny, kdy nic nezvládá a občas to přepískne s pitím, umí být dost protivná a zlá.

„Vždyť už jdu, copak snad hoří?“ odpovídám a koulím přitom očima.

Naštěstí to nevidí, jinak bych možná, spíše určitě, schytala pár facek.

Své dospívání svým způsobem miluju, ale důvod, proč občas chci tak rychle moc dospět, je, že mě štve to neustálé bití a ponižování od rodičů.

„Vždyť už jsem, sakra, skoro dospělá!“ chce se mi kolikrát se slzami v očích křičet do celého vesmíru.

U nás doma se nikdy nejde pro pár facek daleko, a když už udělám nějaký průšvih, vždy nesu tvrdé následky. A co si budeme povídat.

Že jsem oproti sestře o dost živější dítě, následků je víc než dost. A já, Tereza Pokorná, dělám průsery takřka v pravidelných intervalech. Od flákání se ve škole i po škole. Kouření za školou. Otrava prášky. Sebedestrukce.

Někdy si tak říkám, jestli já ty průsery nedělám na truc rodičům, protože jinak nevidím důvod, proč se občas chovám jako slon v porcelánu.

Prostě pubertální stávka, manifest proti celému světu.

Čím víc ran, tím víc průserů…

„Máš telefon!“ zvyšuje ještě víc svůj hlas má milovaná matinka.

„Vždyť už jsem tady, přece,“ provokativně a s úsměvem odpovídám jejím zádům.

Naštěstí mizí z doslechu a v oblaku nikotinového kouře.

Vůbec netuším, kdo je na druhém konci drátu, ale tipuju to na Evu. Je pátek odpoledne a v tuto dobu většinou volá. Přepych našeho mládí. Pevná linka. Někdo už má výstřel moderní doby, mobilní telefon, ale ten je jen pro pár vyvolených a bohatých.

My obyčejní lidé nemáme šanci ho vlastnit.

„Prosím,“ pronáším nenuceným, arogantním, znuděným tónem právě naštvané puberťačky.

„Ty vole, to je doba. Ty, než se dosoukáš k telefonu. Budu mít průser jako sviňa. Víš, jak to je drahý? Naši mě zabijou,“ nadává známý hlas. Je to Eva.

„Čágo, belo, šílenci. Sorry, byla jsem zalezlá v děcáku,“ již veselým tónem konstatuji. Rozhlédnu se, jestli není nikdo v doslechu, a ještě tiše dodávám, že matka zase prudí a potřebuju co nejdřív vypadnout z baráku.

„Jasně, hele tak v šest na zastávce a něco podnikneme.“

„Super, páčko, vole…!“ loučím se s úsměvem na líci.

Copak Eva. Vždy mi zvedne náladu.

Pokládám telefon a co nejtišeji zase zalézám do své „nory“, jak jsem si pojmenovala náš dětský pokoj.

Hlavně nenápadně, ať mě nikdo neslyší. Určitě by zas otravovali, že někdo nutně něco potřebuje. Jako by setření schodů nešlo přesunout třeba až na někdy, nejlépe na dobu neurčitou.

Měla bych se asi učit, protože v pondělí píšeme písemku, ale to se mi fakt nechce. Usuzuji, že nejlepší doba na učení bude pondělí ráno v autobuse. Však ono to nějak dopadne.

Skáču na postel, sedám si do tureckého sedu, vytahuju walkmana a štrachám nějakou kazetu.

„Tak, co bych si mohla pustit?“

Objevuje se mi úsměv na líci, protože ani nemusím moc dlouho přebírat a přemýšlet.

Samozřejmě, že vyhrávají mí oblíbenci. CÉČKA. Vesnický bigbít, který hraje vlastní skladby na převzatou hudbu. Poslední dobou hrají dost často na sobotních zábavách u nás v hospodě.

Na walkmanu zapínám tlačítko play a volum dávám na maximum a obličej mi pokrývá blažený úsměv a pohodlně se usazuju do polštářů. Zpod matrace vytahuju deníček, abych se svěřila se svými pubertálními starostmi, ale i radostmi. Jsem zase konečně v tom svém světě, kam nikdo nemůže. Svět v mé hlavě, kde je mi neskutečně krásně.

Nevím, kolik jsem slyšela písniček a kolikrát jsem stihla otočit kazetu, ale hlad byl silnější než já a už byl nejvyšší čas se chystat na domluvenou schůzku s Evou. Stejně už taky dorazila má protivná sestra a začala prudit.

Nejvyšší čas opustit bojové pole, nebo se zase serveme jako koně. A o průser nestojím, chci jít zítra na zábavku.

Ze školního batůžku ještě beru cigarety a strkám si je za kalhotky. Nejtajnější skrýš, co může být. Nikdo mi tam nepoleze, kapsy jsou moc okaté.

Kdyby naši zjistili, že kouřím, asi by mě na místě zabili, a vůbec by je nezajímalo, že jsem plodem jejich lásky.

Z ledničky vylovím kus vysočiny, do druhé ruky dva rohlíky a co nenápadněji to jde, se zkouším vypařit. Bohužel mi pokus nevychází. Zas tak nenápadná, jak jsem doufala a chtěla být, nejsem.

„Matka má oči a uši snad úplně všude. To není přece možný, aby mě vždy takhle vyhmátla“ zuřím v duchu.

Samozřejmě mě začíná buzerovat a trapně úkolovat.

„Setřeš schody a umyješ konečně to nádobí. Stokrát X ti to opakovat nebudu!“

„Pche, říkáš to teprve po druhé!“ tuto odpověď si však nechávám raději pro sebe.

Jen kroutím očima a snažím se jí klidně vysvětlit, že zítra je taky den.

Bohužel asi nemám dost vysvětlovací vlohy, protože to absolutně nechápe. Pro klid domova aspoň rychle zametám schody a tím i využívám situace a u posledního schodu mizím vstříc pátečnímu, podzimnímu podvečeru.

Je konec září. Nejlepší doba, co může být.

Začíná období zábav, brzo už se smráká, takže se dá v klidu sedět, kecat a pokuřovat bez toho, aniž by nás mohl někdo načapat a naprášit nás našim.

Eva už čeká a z dálky mává.

Jak mi vždycky chybí přes týden, co jsem na intru.

Na intru je sice spousta holek, ale s Evou jsme kamarádky od školky a máme k sobě tak nějak blíž.

„No nazdar, vole. Kde se flákáš? Už tu čekám pět minut,“ vítá mě.

„No jako jsem myslela, že se vypařím, ale matka mě odchytla a zas byl vopruz. Už mě sere s tím svým úkolováním. To je na bednu. Jako by to, ty vole, nemohlo počkat do zejtra.“

Žalostně si vylévám své srdíčko, a přitom se pomalu šouráme za poštu, kde je klid, houští a místo, kam ani slunce nevidí.

Nenápadně se rozhlížíme na všechny strany, abychom zjistily, že nás nikdo nesleduje a zabočujeme na úzkou cestičku za starou stodolu. Víme, že tam nikdo nepřijde.

Stodola je polorozpadlá a nemá žádné bydlící sousedy.

Z jedné strany školní družina, která je po třetí hodině už opuštěná a zavřená. Z druhé strany pošta, která je na tom stejně, protože jsme malá vesnice a není potřeba při pátku mít zbytečně dlouho otvírací dobu. A z třetí jen velká, neudržovaná křoviska a stromy.

Usedáme jako vždy na svá místa. Eva na polorozpadlou zídku a já na vyvrácený kmen už neidentifikovatelného stromu.

Zpod kalhotek lovím cigára a ze staré prošívané vesty zapalovač.

Za neustálého štěbetání nabízím a zapaluji nejdříve Evě a pak si se smíchem zapaluji i já.

„Ty vole, to mi chybělo,“ komentuju vzniklou situaci, vypouštím obláček kouře a připadám si při tom strašně dospěle.

„Co podnikneme? Zítra hrajou Céčka, doufám, že mě fotr pustí.“ Usmívám se a vypouštím spoustu dospěláckých obláčků.

Dospělejší v tu chvíli už si snad ani nedokážu připadat.

Eva má úplně stejně dospělý výraz, a i když se občas zakuckává, evidentně si ten dlouhý kouř taky užívá.

„Tak jasně, že jdeme. Už jsem si na ně zvykla a doufám, že tam aspoň sbalíme nějaký kluky. Minule to stálo za prd. Jen ten slizkej Petr. Doufám, že tam nebude. Ho úplně nesnáším, blbečka…“ ošívá se s nechutí Eva.

Patou hloubíme důlek a pohřbíváme tam zbytky nedopalků. Nenecháváme za sebou žádné důkazy.

Čas pomalu zabíjíme klábosením o týdnu ve škole, kouříme, nadáváme na protivné rodiče a učitele, co si na nás zasedli. Stěžujeme si, že nás žádný kluci nechtějí a ty co chtějí, jsou totálně blbí blbci.

Soumrak střídá tma a zima nám pomalu zalézá za nehty.

Však už tu taky sedíme a klábosíme snad dvě hodiny. Aspoň usuzujeme podle bimbajících hodin na kostele.

„Měly bychom zvedat kotvy. Máš žvýkačky?“ děsím se, protože zjišťuju, že já ty svoje nechala v jiné bundě.

Eva zaloví ve své kapse a jako vždy nezklame.

„Super, tak jdeme, jinak bude průšvih. Vezmeme to kolem tebe, vyprovodím tě,“ uzavírám dnešní bojovou schůzi.

Cestou ještě probíráme pár detailů na zítřejší akci. Co si vezmeme na sebe, kde a kdy se sejdeme.

Zmrzlé, ale spokojeně „vykecané“ přicházíme k domu, kde Eva bydlí.

„Tak zítra o půl osmý, vole!“ mávne Eva a mizí za dřevěnou brankou.

Naposledy mávám, ale nejsem si jistá, že mé mávnutí registruje.

Pomalým krokem se šourám k domovu. V hlavě se mi honí myšlenky, a čím jsem blíž, tím se mé kroky zpomalují.

Nějak se mi tam nechce.

Nakonec ještě na chvíli v tichosti usedám na opěradlo opuštěné lavičky pod vzrostlým topolem. Nebe je jasné, hvězdy svítí.

Zapaluju si cigaretu a tiše sleduju velký vůz.

Jsou tak blízko, a přesto daleko.

Pousmívám se vzpomínce na historku, kterou mi Eva vyprávěla.

Cigaretu típám o betonovou konstrukci lavičky, prsty odcvrnkávám vajgl, vyfukuji poslední obláček kouře a z kapsy vesty lovím žvýkačku od Evy.

Je na čase jít.

*

Probouzím se do sobotního rána.

Oči oteklé od večerního pláče a jediné pozitivum dnešního dne je, že splním pár trapných úkolů svých trapných, despotických rodičů a o půl osmé zvednu krovky a vyletím vstříc novým zážitkům.

Budík ukazuje osm hodin. Líně se zvedám z vyhřátého pelechu. Uklízím walkman, který jsem si před usnutím pustila.

„Bože, jednou se na tom kabelu uškrtím,“ konstatuji a vše smotávám do úhledné hromádky.

Posnídám chleba s marmeládou a teplé kakao. Na intru se o snídaně dost ochuzuju.

„Měla bych možná trochu zhubnout. Aspoň pak fotr nebude mít blbé kecy na můj zadek,“ říkám si v duchu a rozmyslím si nápad, že si dám ještě jeden chléb.

Díky předem vymyšleným aktivitám mých rodičů, mi den svižně utíká.

Setřít prach v obýváku, poklidit botník, vydrhnout vanu i záchod.

„Za chvíli mi ještě dají přebrat hrách a čočku. Jenže to budu pěkně v prdeli, protože široko daleko není jedinej holub, kterej by mi pomohl,“ potichu pronáším nad namydlenou vanou.

Hotovo. Šestá hodina se přiblížila a je čas zavítat do koupelny - udělat ze sebe aspoň trochu pohledně vyhlížející sedmnáctiletou dívku. Ulehám do teplé vody, zavírám oči a poddávám se myšlenkám na večerní zábavu.

„Ježiši, co si vezmu na sebe?“ prudce si ve vaně sedám, až se mi hlava zatočí z teplé vody. Opatrně se zase nořím a snažím si hlubokým dýcháním zklidnit bušící srdce. Asi to, co vždycky, protože zas moc elegance a moderních svršků můj šatník neskrývá. „Neměla bych si dávat tak teplou vodu, nebo mě jednou klepne,“ ještě konstatuju.