MARIE JAKOUBKOVÁ

DAROVANÉ SRDCE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Marie Jakoubková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 98. a 77. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-64-9 (epub)

ISBN 978-80-88483-65-6 (mobi)

Kapitola první

14. 5. 2022, sobota

1

Potemnělý park, osamělá žena a bláznivý útočník s ostrým nožem v ruce. Chtěla křičet, ale byla natolik vystrašena, že jí hlasivky zcela vypověděly službu. Nedokázala si přivolat pomoc. Přitom kousek od místa, kde bojovala o svůj život, právě procházela mnohačetná banda mužů, která by si s dotyčným jistě hravě poradila.

Tu osudnou noc, a ještě následující dni poté, vysílala místní televize CBT stále dokola zprávu o nešťastné události, při níž neznámý pachatel pobodal v parku mladou ženu. Ta se vracela z diskotéky sama domů.

Reportér vzrušeně popisoval zrekonstruovaný příběh a prstem poukazoval na zkrvavělé fleky, jež zůstaly po incidentu na místě činu. Zapálený do vyprávění máchal volnou rukou kolem sebe a místo soucitu vůči bližním si užíval vlastní popularity.

„Hlavní zpráva dne,“ začal pokaždé svou řeč, „do českobudějovické nemocnice před chvílí záchranná služba dopravila devětadvacetiletou Mariku Té, která se stala obětí dosud neznámému útočníkovi. Ve svém mladém věku utrpěla nespočet zranění a zatím se neví, zda vůbec přežije.“

2

Na nočním stolku v ložnici Maričiných rodičů se rozezněl mobil.

„Prosím, Tichá!“ ozvala se rozespalým hlasem matka útočníkovy oběti. Na druhé straně k ní promlouval zástupce policejního sboru pplk. Mgr. Drahoslav Plachý. „Cože?“ Posadila se a letmo se podívala na budík. Bylo přesně půl třetí ráno. „Co jste to říkal?“

Policista jí zopakoval, co se před necelou hodinou stalo, a kde mohou společně s manželem své dítě najít. Rozloučil se a hovor ukončil.

Rozrušením jí vypadl mobil z ruky. Neschopna cokoliv udělat na něj dlouhé vteřiny zírala, dokud zář z displeje nepotemněla. Pak otočila hlavu na pravou stranu, kde spal její manžel, Maričin otec. Chtěla ho vzbudit, ale nedokázala se vůbec pohnout. Dokonce i hlas jí najednou uvízl v krku a nemohla vydat jedinou hlásku.

Když si mozek po několika vteřinách vše poskládal a mysl vyhodnotila situaci, vlna adrenalinu jí navrátila mobilitu. Silně strčila do Pavla a v naprosté agonii na něj křičela.

„Vstávej, Pavle. Musíme rychle do nemocnice!“ Stáhla z něj peřinu.

Pavel nevěděl, co se děje. S vykulenýma očima zíral před sebe. Vytrhla ho ze snu. Pár vteřin proto vůbec netušil, kde je.

„Do nemocnice?“ zopakoval nechápavě.

„Je tam Marika. Před chvilkou jí tam přivezla záchranka. Nějaký hovado ji prý pobodalo v parku!“ popisovala, aniž by tomu byla schopna uvěřit. „Je to pár minut, co mi kvůli tomu volala policie!“ dodala. Pobíhala po ložnici a zcela neobratně se snažila obléci do prvních svršků, které našla.

Pavel ji pozoroval a nevěděl, jestli to, co říká, je skutečné nebo se ještě ocitá v nějakém svém podivném snu. Promnul si oči. Když se podíval znovu, zjistil, že se o sen nejedná. Jana už byla oblečena a celá se chvěla.

Dál se neptal. Svižně na sebe hodil džíny a triko, popadl peněženku s doklady a vyběhl z ložnice do předsíně. Jana už byla obuta. V rukou držela kabelku a s pohledem plným hrůzy čekala, než se obuje i on.

3

Vůbec nevěděli, jak se tu noc do nemocnice dopravili. Najednou stáli před budovou a ruku v ruce mířili na recepci. Už na ně čekali dva zástupci Policie ČR a další lidé, které však nedokázali zařadit.

„Paní Tichá?“

Vysoký muž v uniformě zamířil jejich směrem. Jana souhlasně pokývala hlavou.

„Ano, Jana Tichá!“ Pustila Pavlovu ruku a natahovala ji ke strážci zákona. „Tohle je můj manžel!“ dodala, než se jejich ruce potkaly.

„Tichý Pavel!“ představil se Janin manžel. I on si s policistou potřásl rukou.

„Kde je Marika?“ vyhrkla Jana. „Musím jít hned za ní!“

Prostory nemocnice a všudypřítomný závan desinfekce ji naplnily lítostivými emocemi. Do očí se jí vrývaly slzy. Úplně první od chvíle, kdy se o té tragédii dozvěděla. Předtím nedokázala plakat. Nešlo to. Jednoduše tomu nevěřila. To až tam. V nemocnici.

Za doprovodu obou policistů vystoupali po schodech do druhého patra, a pak procházeli dlouhou chodbou, na jejímž konci stál muž v bílém plášti a dvě sestřičky.

„To jsou její rodiče!“ oznámil policista a oba před sebou postrčil do zad.

„Dobrý večer!“ řekl lékař hlasem tak bolestným, že na první dojem oba vytušili, že to s jejich dcerou nevypadá vůbec dobře.

Jana se znovu rozplakala. Jako matka potřebovala slyšet, že to bude v pořádku, a že se jejich dítě brzy vrátí domů.

Lékař otevřel dveře pooperačního pokoje. Ozývalo se odtamtud pípání různých přístrojů a závan desinfekce byl ještě silnější než dole v přízemí.

Marika ležela nehybně na lůžku. Tvář měla překrytou kyslíkovou maskou. Od rukou se jí táhly všelijaké hadičky. Takový pohled na dítě je pro rodiče jedním z nejhorších.

Jana se rozeběhla k posteli. Cestou cítila, jak se jí stresem a strachem o Mariku podlamují kolena. Nohy ji neposlouchaly. Zachytila se železného madla postele a z posledních sil se usadila na židli.

Pozvedla Maričinu dlaň a pevně ji svírala ve svých rukou. Líbala ji a prosila, aby byla silná.

„Všechno bude dobrý, Maričko. Ty to zvládneš. Jsme tady s tebou!“ mluvila k ní vzlykavě. Otírala si potoky slz, které se jí řinuly po tvářích.

Maričina ruka byla úplně bezvládná. Ještě po operaci spala. Utišující látky proti bolesti jí braly sílu na sebemenší reflexní pohyby. Proto i kdyby chtěla, nedokázala by matce ruku stisknout.

Jana vzhlédla k lékaři.

„Jak to s ní vypadá, pane doktore? Uzdraví se? Řekněte mi, prosím, že se z toho dostane!“

Primář Lipský se zhluboka nadechl.

„Byla to hodně složitá operace, paní Tichá. Vaše dcera utrpěla skutečně rozsáhlá zranění a v tuto chvíli není vůbec jisté…“ Odmlčel se, když viděl, jak jeho slova na Maričinu matku doléhají. Jak se zarývají do její mysli a jaké v ní probouzejí silné emoce. Ačkoliv svou práci miloval, tyto situace jej vždy ubíjely. Jeho empatická stránka mu trhala srdce na kousky, když byl povinen vypovědět blízkým nevyhnutelné.

Kromě řezných ran, které samy o sobě byly dosti vážným poraněním v oblasti břicha, se bohužel prokázal i otok mozku, jenž vznikl prudkým nárazem hlavy o asfaltový chodník. Edém tlačí na horní část lebky a při sebemenším psychickém vypětí hrozí dokonce mozková smrt. Tuto skutečnost si primář ponechal raději pro sebe. Už i tak bylo zjevné, že se Maričina matka každou chvilkou zhroutí.

„Marička je silná! Ona to dokáže!“ konejšila se Jana. Pavel si stoupl za ni a dlaní jí přejížděl po zádech.

„Musíme počkat, pak se uvidí!“

Lékař souhlasně přikyvoval.

„Váš manžel má pravdu, paní Tichá. Čas ukáže. Prvních dvacet čtyři hodin bude nejkritičtějších!“

Jana se na primáře otočila.

„Co se může stát?“ zeptala se, i když moc dobře věděla, jaká odpověď bude následovat. Pavel jí stiskl pevně dlaň.

„Připravte se na nejhorší!“ odvětil primář soucitně. Nato odešel z pokoje a nechal je o samotě. Za dveřmi si otřel slzu v oku a hlasitě si povzdychl.

Po čtyřiadvaceti hodinách se sice moc nezměnilo, ale naštěstí se Maričin stav ani nezhoršil. Naděje, kterou se její rodiče utěšovali, proto stále existovala. Lékaři udržovali Mariku v umělém spánku, aby netrpěla bolestmi. Na břiše měla šest hlubokých ran, které s sebou přinesly i nejedno krvácení vnitřních orgánů. Nejvíce to odnesla játra a děloha. Dělohu museli Marice vyjmout úplně. Nebylo absolutně proveditelné, aby tento orgán zachránili. Pokud se tedy Marika uzdraví, bylo jisté, že nebude moct mít děti…

Kapitola druhá

1

16. 5. 2022, pondělí ráno

Z neděle na pondělí se Maričin stav o trochu zlepšil. Řezné rány naštěstí nepodlehly očekávanému zánětu, a i játra na základě ultrazvukového vyšetření více nekrvácela.

„Neměli bysme zavolat k Marice do práce? Určitě se budou divit, když tam dneska nepřijde,“ napadlo Janu a hned se u sestřiček začala shánět po Maričině mobilu.

I přesto, že se stav jejich dcery o trochu vylepšil, stejně u Jany dál panoval jakýsi vnitřní stres, kvůli němuž nemohla uklidnit ruce. Stále se jí strašně třásly. Chtěla si opsat číslo z dceřina telefonu, ale nedokázala se trefit na správná políčka.

„Počkej, já to udělám,“ řekl jí starostlivě Pavel. S vděkem mu předala jak svůj telefon, tak i ten Maričin.

Pavel se nakonec ujal i hovoru. Když se podíval Janě do očí a viděl v nich tolik smutku, nechtěl, aby takovou záležitost vyřizovala ona.

„Dobrý den, u telefonu Pavel Tichý, otec Mariky Tiché, vaší zaměstnankyně.“

To byla poslední slova, která Jana zaslechla. Více nevydržela. Znovu se na ni valila lavina slz, podpořená nevyslovitelnou úzkostí a pocity neschopnosti jakkoli své dceři pomoci. Takhle bezmocná se ve svém životě ještě necítila. Jako máma by přece měla být ve správný čas na místě, kde se vše odehrálo a zabránit tomu! Místo toho si doma ležela v posteli a nerušeně odpočívala, zatímco její dceru někdo bodal do těla. Kdyby mohla, vlastnoručně by ho zabila.

Myšlenky o vině se jí vrývaly na mysl a dokonale nahrazovaly všechny ostatní. Jestli Marika umře, bude si to do konce svých dní vyčítat. Jen při pomyšlení na možnost, že by se její dcerušce přitížilo, se jí udělalo nevolno. Horkost se jí rozlila po celém těle a na čele vyrašil studený pot.

Došourala se do pokoje, v němž Marika už třetí den ležela v neměnné poloze. Sedla si na židli a chytila dceru za ruku. Působila tak bezbranně. Za několik desítek hodin vypadala dočista průhledná, bez života.

2

Přes stažené okenní žaluzie prosvítaly do místnosti první ranní sluneční paprsky. Odrážely se na displejích přístrojů a dělaly na protilehlých zdech prasátka. Jana si je prohlížela a vzpomínala na dobu, kdy byla Marika ještě malou holčičkou. Jak si vytvářely podobná prasátka prostřednictvím nejrůznějších lesklých předmětů. Marika je milovala. Vždy za nimi běhala a skákala do vzduchu. Smála se. Ten zvonivý hlásek Jana nikdy nezapomene. Navždy zůstane v její paměti.

Do místnosti vešel Pavel.

„Tak hotovo. Omluvil jsem ji, že nepřijde,“ řekl sklesle.

„S kým jsi mluvil?“ zajímala se.

„Přímo s ředitelem, nějakým Igorem Novotným nebo tak nějak,“ odvětil a pokrčil čelo, jak přemýšlel, zda si jméno zapamatoval správně. Potom nad tím mávl rukou.

„A říkal něco?“

Pavel si hlasitě povzdychl.

„Asi ho to docela vzalo. Nemohl vůbec mluvit.“ Přišel blíž k Janě a podíval se jí do očí. „Skoro jsem měl pocit, že ji má rád.“ Svůj zrak přesunul na ležící tělo své dcery. „Kdo by taky neměl, co?“ poznamenal teskně.

I Jana se otočila na Mariku. Přemýšlela, zda se poslední dobou o nějakém muži nezmiňovala. Vždy si svůj osobní život nechávala spíše pro sebe, své soukromí si bedlivě střežila…

Marika již několik minut vnímala jejich hlasy. Když zaslechla jméno Igor, jako by ji ta čtyři písmena doslova probrala z kómatu. Nebyl jejím přítelem, jak se rodiče domnívali, ale moc si to přála. Už tolik let o něm tajně snila a plánovala si, že mu o svých citech jednou řekne. Že se mu vyzná z lásky. A to i kdyby nebyla opětovaná. Potřebovala, aby věděl, že ona existuje. Že pro něj dýchá. Že je důvodem, proč ráno vstává a chodí do práce, kterou občas ze srdce nenávidí.

Zamilovala se do něj na první pohled. A tento hluboký cit v ní přetrvává již dlouhých sedm let. Takovou dobu kolem něj jen prochází, probírá s ním pracovní témata a on nemá sebemenší ponětí, že za tím zdánlivě odmítavým postojem se rozhořívá hluboká touha po čemkoli, čím by ji jako ženu obdaroval. Stačil by úsměv, mrknutí nebo jen vlídné pozdravení. Hned by měla lepší den. Hned by se jí svět zdál barevnější.

Cítila krutou a nelítostnou bolest na pravé straně břicha. Jako by jí někdo do otevřené rány vsypával sůl. Tak to řezalo a cukalo. Další a daleko silnější tlaky však cítila v hlavě. Působilo to, jako by jí měl mozek v lebce vybuchnout.

Byla si vědoma, že nepřežije. Že je to konečná. Víc už nestihne. Přemítala zpětně o svém životě. O tom, jak se hnala za studiemi, biflovala slovíčka, aby mohla jednou vycestovat a stát se známou a úspěšnou tlumočnicí. Těšila se, jak projede svět křížem krážem, a teprve tehdy až ji cestování přestane bavit, najde si chlapa a založí s ním rodinu.

Jak pošetilé se jí teď všechny plány zdály. Navíc vůbec nezapadaly do toho, po čem skutečně toužila. Nebylo jí líto, že nikdy nezažije těhotenství, že neporodí dítě. Ani to, že si neudělá selfíčko s Eifellovkou nebo si nezaplave s delfíny. Nic z toho. Jediné, čím se trápila, byl fakt, že se neodvážila povědět jedinému člověku ve svém životě, kterého skutečně milovala, že ho má ráda. Že nemá potřebný čas a její život zůstane nenaplněn. Že byl absolutně zbytečný. Smysl života, který vždy složitě hledala, teď najednou našla a věděla, že jím byl on, Igor.

Jak na něj myslela, narůstal i tlak v její hlavě. Přístroje, napojené na její tělo, tento jev ihned zaznamenaly a vyslaly varovné signály.

„Co se děje?“ panikařila Jana. Přiskočila k Maričině posteli a snažila se své dceři nějak pomoct. Sice vůbec netušila, co má dělat, ale nemohla tam jen tak stát a tupě přihlížet.

Do pokoje vběhl primář Lipský v doprovodu vrchní sestry. Primář něco namačkal na displeji, visícím nad Maričinou hlavou. Sestra jí vpíchla do kanyly injekci a pak oba čekali, zda jejich snahy pomohou. Zda jejich úsilí zabere a Marika se uklidní.

Marika cítila, jak se jí do žil vlévá tišící látka. Svou mysl však nedokázala úplně přesvědčit, aby na Igora nemyslela. Věděla, že ji to zabíjí, ale zkrátka si nemohla pomoct. Kdyby to jen trochu šlo, vyskočila by z postele a běžela by i se všemi těmi hadičkami a kyslíkovou maskou přes obličej za ním. Skočila by mu, oblečena jen do nemocniční košile, kolem krku a odhodlaně by mu řekla: „Miluju tě. Celou dobu jsem tě milovala.“ Teprve pak by mohla umřít. Pak už by jí to bylo jedno. Jen mít tolik sil, aby to dokázala.

Ty však bohužel neměla a moc dobře o tom věděla. Právě proto to bylo tak moc tíživé a vyvolávající další a další vlny smrt nahánějících emocí.

3

Z chodby se ozval podivný rachot.

„Stůjte pane, tam nemůžete!“ volala sestra. Její snahy však neměly ten správný dopad, protože o pár vteřin později vběhl do místnosti vysoký muž s dlouhými vlasy vzadu staženými do gumičky a dalším culíkem vpředu na vousech.

„Ta-ta-tady leží Marika Tichá?“ ptal se zadýchaně. Jana přikývla a šla k němu blíž.

„A vy jste?“

„Igor, její šéf!“ odpověděl muž, zatímco se stále vydýchával. Jana si ho prohlížela od hlavy až k patě. Jeho bleskurychlý příjezd do nemocnice jí nahrával v teorii, že s jejich dcerou skutečně udržuje nějaký vztah.

Marika zprudka otevřela oči. Poprvé od doby, kdy ji do nemocnice přivezli. Jeho hlas jí dodal potřebnou sílu. Věděla, že si ubližuje, ale jinou možnost už taky dostat nemusí. Teď nebo nikdy.

„Igore!“ zasípala přes kyslíkovou masku. Primář se ohlédl na muže v dlouhých vlasech.

„Vy jste Igor?“ zeptal se ho. Muž přikývl a udělal pár kroků směrem k posteli. Primář vytušil, že mu chce Marika něco říct. Sňal jí masku z tváře. Trochu zalapala po běžném vzduchu v místnosti a překvapilo ji, jak se jí s maskou dýchalo o dost lépe. Byla si jista, že bez ní dlouho nevydrží. Přesto potřebovala říct aspoň něco.

Igor přešel až k její hlavě. Poklekl a když viděl, jak je na tom špatně, nebyl schopen mluvit. Místo slov na ni mrknul. Poprvé. Dusila se, ale i tak si ten moment užívala. Zřejmě naposledy ho viděla takhle před sebou. A vypadal, že je tam pro ni. Že odešel z práce, aby mohl být s ní.

Marika otevřela ústa. Chtěla promluvit, ale nedostatek kyslíku ji stále více přidušoval. Trochu zasípala. Primář už se natahoval pro masku, ale Marika jej svým nesouhlasným pohledem zastavila. Posbírala poslední síly, nadechla se a při výdechu vyřkla: „Najdi si mě…“ Lehce zakašlala a v chrapotu dodala: „V příštím životě!“ Nato vydechla zbytek vzduchu z plic a znovu se již nenadechla.

Nenadechla se ani po dvou silných podpůrných injekcích, které jí obratem vpíchla do žíly sestřička. Srdce sice tlouklo, ale mozek už nereagoval. Byla mrtvá!

Když Janě došlo, co se právě stalo, sesula se v mdlobách k zemi. Pavel se ji snažil zachytil, ale byl to takový mžik, že nedokázal včas zareagovat. I jeho to dostalo. Vidět před sebou své dítě, jak bezvládně leží na posteli. Jak postupně umírají všechny buňky jejího těla. Zaměřil se na její hrudník. Čekal, že se stane zázrak a on se znovu zvedne. Znovu do sebe nasaje vzduch a čas, který se v momentě její smrti zastavil, se znovu rozeběhne.

Nestalo se tak, ani za minutu a ani za pět minut. Neví, jak dlouho jen stál a díval se před sebe. Ničeho jiného nebyl schopen. Dokonce ani shýbnout se pro svou manželku, aby jí opětovně pomohl na nohy. O tu se naštěstí postaral nemocniční personál. Hlasy, které k ní promlouvaly, však slyšel z takové dálky, že nerozeznal ani význam slov a ani, zda jde o muže či ženy.

Ucítil něčí dotyk na své pravé paži.

„Pojďte si sednout, pane Tichý!“

Pavel se otočil po směru hlasu. Byl to Igor. Ten Igor, kterého poznali právě v den, kdy jejich milovaná a jediná dcera zemřela. Neprotestoval. Nechal se táhnout ven z pokoje.

Posadili se spolu na bílou lavičku na chodbě. Seděli tam a mlčeli. Ani nevnímali čas. Zaregistrovali, když kolem nich projíždělo lehátko se zakrytou Marikou. Pavel daným směrem natáhl ruku, ale na víc se nezmohl. A tak seděl a přemýšlel, co bude dál. Jaký bude život bez jejich dcery? Budou ještě schopni normálně fungovat? Odpovědí se mu nedostávalo. Jeho absolutně vyhořelá mysl zkrátka neuměla najít vhodnou reakci.

Znovu ucítil na své paži dotyk. Tentokrát na levém předloktí.

„Nevíte, pane Tichý, co znamenala slova, která Marika řekla, než…?“ Nemohl svou myšlenku Igor dopovědět. Hlasitě si polkl.

Pavel pokrčil rameny.

„Myslel jsem, že nám to vysvětlíte vy!“ poznamenal chraplavě. Chtěl si odkašlat, ale sucho v krku mu v tom bránilo.

„Dáte si kafe?“ zeptal se Igor. Pavel bez rozmýšlení pokýval souhlasně hlavou. Sice měl žaludek jako na vodě, ale potřeboval nějakou vzpruhu.

Igor odešel k automatu a na jeho místo se usadila Jana. Byla bledá jako stěna. Třásla se ještě víc, než když si toho všiml naposledy. Ačkoliv byl úplně bez energie, pozvedl paži a chytil ji kolem ramen. Ta se mu hned zhroutila do klína. Horečně plakala. Hladil ji po vlasech. Chtěl ji nějak uklidnit, ale i on sám byl v takovém rozpoložení, že si nevěděl rady.

Igor přinesl tři kávy. Každému podal jednu a usadil se na podlahu před lavičku.

„Kam ji vůbec odvezli?“ vzlykala Jana a dívala se po směru, jakým Maričino mrtvé tělo převáželi.

„Asi někam do chladu, odhaduju!“ řekl pohotově Igor a hned nato si svou reakci vyčetl. Působila totiž tak surově, až jemu samotnému zamrazilo na zádech.

Jana si jej mlčky přeměřila očima. Usrkla si z plastového kelímku. Nanovo se rozplakala…

Kapitola třetí

1

Mezitím v jiném pokoji tamní nemocnice

Vanessa Skopalová, 23 let, odmalička trpící srdeční vadou. Za poslední dva roky se její stav natolik zhoršil, že byla zapsána na čekací listinu k transplantaci srdce. Dva dlouhé roky plné různých vyšetření. Dva dlouhé roky smiřování se s nevyhnutelnou smrtí. Dva dlouhé roky čekání na vhodného dárce, který se však ne a ne objevit.

A to byla zasnoubená. Její přítel Richard ji o Vánocích požádal o ruku. Chtěl jí splnit sen, obléci ji do svatebních šatů a umožnit jí prožít si svůj den v roli princezny. Dokonce už měli i datum, 12. září 2022. Když sepisovali požadavky do tiskárny na výrobu pozvánek, domluvili se, že nechají vyhotovit rovných sto výtisků. Měla to být velká svatba, plná lidí, dobrého jídla, květin, a hlavně radosti a veselí.

Ovšem před dvěma měsíci se Vanessin stav znovu zkomplikoval a její ošetřující lékař nekompromisně rozhodl o akutním převozu do nemocnice, kde leží dodnes.

2

Kdosi zaklepal na dveře jejího pokoje. Nikoho nečekala, rodina i Richard většinou jezdí až odpoledne. Tiše zvolala: „Dále!“

Dveře se rozlétly. První, co viděla, byla postel na kolečkách, podobná té, na níž už několik týdnů polehává. Tlačil ji nemocniční bratr. Hned za ním se vyrojil celý zástup lékařů a sester.

Nervózně se posadila. Polkla si naprázdno, protože ani přinejmenším netušila, k čemu jich je tolik.

„Slečno Skopalová, našli jsme pro vás dárce, nebo vlastně spíš dárkyni!“ řekl radostně doktor MUDr. Vladimír Kastinský, hlavní kardiochirurg místní nemocnice.

Vanessa vykulila oči.

„Cože?“ vyhrkla. Protože měla v ústech úplně sucho, spíš chraptěla, než mluvila.

„Slyšela jste dobře. Je to úplný zázrak, že všechny hodnoty zemřelé se shodují s těmi vašimi,“ pokračoval doktor.

Vanessa nevěděla co dělat. Seděla na posteli a sledovala personál, jak odpojuje přístroje, které byly jejím věrným společníkem po celou dobu. Jak připravují lehátko a jak jedna sestřička hodila na postel novou nemocniční košili.

Asi by měla zavolat rodičům a taky Ríšovi, problesklo jí myslí. Měli by přece vědět, co se děje.

„Pojďte, slečno, teď si opatrně stoupněte a převlečte si košili. Budeme muset jet obratem na sál!“ pověděla jí další sestra.

„To jako hned teď?“ divila se Vanessa. „A můžu ještě zavolat našim?“ zeptala se skoro s brekem.

Doktor Kastinský zavrtěl hlavou.

„Sestřičky všechno zařídí, slečno. Nemáme moc času. Je potřeba rychle jednat!“ odvětil přísně.

Vanessa si připadala najednou strašně sama. Takovou dobu se těšila, až tento den nastane. V jejích představách se však vždy stihla se všemi rozloučit. Co když operaci nepřežije, pomyslela si. Co když má poslední možnost slyšet své nejbližší alespoň v telefonu?

Bylo jich na ni ale tolik, že si nedovolovala projevit sebemenší odpor. Poslušně se převlékla, ulehla na druhé lehátko a nechala se vézt dlouhými chodbami, výtahem a zase další chodbou až na nemocniční sál.

Tam jí vpíchli do žíly uspávací látku a přes obličej nasadili masku s rajským plynem. Stačilo pár vteřin a už nevěděla o světě. Poslední myšlenku, kterou zaznamenala, byla na neznámou ženu, která umřela, aby jí mohla předat své srdce. Myšlenka dozněla a následovala tma…Tma skoro na deset hodin.

Kapitola čtvrtá

1

„Slečno Skopalová, proberte se,“ zaslechla Vanessa jako v mlze. Snažila se hlas uposlechnout, ale oční víčka měla příliš ztěžklá. Horlivě mrkala nebo si to alespoň myslela.

Z druhé strany její postele se ozval další hlas. Dokonce zaznamenávala doteky na pravé ruce. Znovu několikrát mrkla. Konečně se jí začalo před očima projasňovat.

„Ahoj, lásko,“ promluvil k ní sympatický snědý muž s černými nakrátko ostřihanými vlasy a širokým bílým úsměvem. Nedokázala jej hned zařadit, ale tón hlasu jí byl povědomý.

Zamračila se. Její reakce mu ze rtů úsměv stáhla. Otáčel se střídavě na další lidi v místnosti a mlčky si žádal vysvětlení. Všichni stáli jako opaření a jen pokrčovali rameny.

Nad Vanessu se nahnul muž v bílém plášti a malou baterkou jí posvítil do očí. Zakřenila se a otočila hlavu stranou.

„Myslíte si, pane doktore, že ztratila paměť?“ zeptal se netrpělivě Richard.

Lékař se na něj otočil a jeho obavy potvrdil pokývnutím hlavy.

„Stát se to samozřejmě může!“ Richard vykulil oči. „Abych vás ale uklidnil, bude to jen dočasný stav,“ dodal a usmál se. Richardovi se viditelně ulevilo, přesto lékaři úsměv neopětoval.

Vanessa jim chtěla říct, že je v pořádku a všechno si pamatuje, ale měla tak ztuhlé hrdlo, že nedokázala vydat jedinou hlásku.

Periferně zaregistrovala muže v bílém, jak něco upravuje na monitoru vedle její postele.

„Necháme ji teď chvilku o samotě, aby si odpočinula. Pak se uvidí.“ Vzdalující se kroky jí napověděly, že všichni z místnosti odcházejí. Chtěla se na ně ještě podívat, ale únava opět přemohla její oči, a tak se nezmohla na nic jiného, než že je zavřela.

2

Druhý den ráno už bylo veseleji. Vanesse se navrátila barva do tváří, a dokonce se pokusila něco málo sníst. Lékaři ji každou hodinu kontrolovali, čímž ji trochu vyváděli z míry, ale na druhou stranu jejich starostlivost chápala. Nebyla to právě jednoduchá operace.

Richard byl celou noc s ní. Spal na křesle u okna a hned jak zaznamenal, že se vzbudila, šel si sednout na okraj její postele.

„Tak co, ty ospalče?“ dobíral si ji, aby ji přiměl k úsměvu. Byl však opatrný, protože nevěděl, jestli si ho pořád nepamatuje nebo už ano. Neodpověděla mu. Naopak přistoupila na jeho hru a také si z něj udělala legraci. Dobrou půl minutu různě krčila čelo a předstírala, že neví, s kým má tu čest. Pak se ale rozesmála, až ji píchlo v místě rány. Chytila se za hrudník a trochu zaúpěla bolestí.

Richard vytřeštil oči. Bál se o ni. Hned se natáhl ke zvonku a přivolal pomoc.

„Stalo se něco?“ vyhrkla sestřička, když přiběhla do pokoje.

„Nic, sestřičko. Promiňte!“ omlouvala se Vanessa za Richardovo zbrklé chování. Richard nesouhlasně vrtěl hlavou.

„Náhodou stalo, sestřičko,“ líčil celý vykolejený. „Tady Vanessa se zasmála a píchlo ji v hrudníku!“ vysvětloval a prstem ukazoval na místo, za nějž se Vanessa chytila.

Sestřička pro jistotu vše překontrolovala.

„Musíte být opatrná, slečno. Ještě to nějaký čas potrvá, než se vrátíte do běžného života. A i tak budete muset být daleko obezřetnější než dřív!“

„Budu se o ni starat,“ zareagoval Richard a pohladil Vanessu po vlasech. Ta jen přikývla a na oba se usmála.

Kapitola pátá

1

Po necelém týdnu od operace se Vanesse dařilo překvapivě dobře. Jizva na hrudníku se zacelila, srdíčko se ujalo své funkce v novém těle až předpisově hezky a vše se zdálo být jakoby sluncem zalité.

Ve stejný čas na o dost smutnějším místě se naproti těmto radostným chvílím, plným štěstí nad zdařilou operací, slz dojetí ze záchrany mladého Vanessina života, loučila rodina Tichých se svou dcerou Marikou.

Stáli v úzkém kruhu kolem hluboké temné díry a sledovali, jak bílými růžemi zdobená rakev sjíždí až k samému dnu hrobu.

Zarmouceni horečně plakali nad její ztrátou. Nikdo z přítomných netušil, že v Maričině těle chybí jeden vzácný orgán. Srdce. Nevěděli, že stále bije. Avšak v naprosto cizím těle…

2

Před jedenácti lety

Marika se do seznamu potenciálních dárců zapsala již ve svých osmnácti letech. Se svou tehdejší nejlepší kamarádkou ze střední, Ivanou, se rozhodly pomáhat i po smrti. Připadalo jim to v dané době jako nejlepší řešení. Proč by se měly nechat spálit nebo ještě hůř, stát se potravou pro kdejaký hmyz? Chtěly svými těly a jejich obsahem posloužit i po skončení jejich životů, byť by se jich to ve výsledku už ani vědomě nedotýkalo.

Když vyplňovala rozsah práv a udělovala souhlas s uveřejněním svých kontaktních údajů třetím stranám, přísně zakázala cokoli sdělovat rodičům a blízké rodině. Byla si vědoma, že by jí ještě zaživa rozhodnutí vymlouvali, a po smrti by jistojistě vznesli nějakou žalobu.