PETRA NACHTMANOVÁ

DŽBÁN SNĚŽNÍKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 52. a 37. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Warren Design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-78-6 (epub)

ISBN 978-80-88272-79-3 (mobi)

1. kapitola - PRAHA, ROK 1590

Královské město Praha dosahovalo až k nebeské klenbě. Světe, div se! Stála pevně na zemi a dotýkala se vzdálených hvězd bez zdvižení jediné ze svých věží. Nikdo nemusel dumat dlouho nad tímto zázrakem. Ty nádherné sousedky, rozsvěcující noční oblohu, byly posly budoucnosti. Zdejší obyvatelé vítali již od narození každého dítěte hvězdnatou mluvu ve svých domovech. Napínali uši a ostřili zrak, aby zaslechli všechny milé i špatné zprávy nadcházejících zítřků.

A zářící hvězdy nemlčely. Rády se staly pozemskou součástí. Dostávaly jména a tančily nad novorozeňaty v podobě Kozoroha, Vodnáře, Ryb, Berana, Býka, Blíženců, Raka, Lva, Panny, Vah, Štíra a Střelce. Stejně jako sudičky přinášely radosti, slunce, krásu a lásku, ale i prach, bolest a slzy do životních osudů lidí.

Nebyly však jedinými vznešenými vládci ve starobylém místě. Vládly společně s panovníkem české země, králem Rudolfem II.

Rudolf dával životu za hradbami lesk zlata. Obklopoval se radami astronomů a astrologů, dovedností umělců, mincemi z královských pokladnic, bystrou myslí učenců, především zázračně šeptajícími hlasy tajemna.

Nejvíce pak ze všech věcí věřil zlatu. Tento drahý kov žádal v jakékoliv formě a každý příchozí zlatostvořitel našel bránu na hrad otevřenou.

Kdo by nechtěl využít královské pohostinnosti? Do města se začali sjíždět umní čarodějové, alchymisté a společně s nimi vychytralí podvodníci. Vzácní hosté se pokorně klaněli, slibovali zázraky a užívali si výhod, dokud to bylo možné. Jejich předpokládaný úspěch výroby zlata měl jeden háček, potřebovali nějaké to pravé zlato do začátku. Jinak to nešlo. Ze zlata se muselo vycházet u nejrůznějších pokusů a jen tak se ho mohlo vyrobit daleko více. Ano. Ze zlata zlato!

„Vytvoříme, drahý králi, co si žádáš - kámen mudrců, živou vodu a přeměníme kovy ve zlato,“ tvrdili do jednoho a král vítal u dvora každého s otevřenou náručí.

I jediné odmítnutí mohlo totiž znamenat vyhnání toho pravého umělce nejcennějších věcí.

Potřeboval vlastnit víc třpytivého kovu, než si nuzný smrtelník mohl vůbec představit. Toužil mít hrad naplněný zlatem, podhradí prokládané zlatem i královské vinice mohly rodit šťavnaté hrozny této barvy. Celé město se mělo lesknout díky uctívanému a krásnému kovu, protože nebylo přípustné nechat Prahu kamennou, dřevěnou či mramorovou. Jedině zlatou. Zlatou, vzácnou a veselou jako samo SLUNCE. Jasně rozzářenou jako nová hvězda v souhvězdí Kassiopeie roku 1572. Hvězdou, co byla po řadu týdnů viditelná pouhýma očima i ve dne. Bohužel, postupně slábla a samotné oči ji od února roku 1574 více nespatřily.

Král nechtěl dopustit, aby slavná hvězdná Praha zhasla jako supernova. Měla zůstat zlatou, dokud neopustí vládu. Setrvat takovou i nadále, protože třpytivou krásu přece nikdo vědomě neničí.

Pro oslnivost, co přežije staletí, najímal nejlepší umělce, řemeslníky a učence. Ponechal jim svobodnou mysl a tvořivost. Fantazie spojená s jejich umem se o vše postarala.

„Milí pánové, tvořte dumejte. Měňte obyčejnosti na krásu! Měňte nepotřebnosti na zlato!“ hlásal a oni s úsměvem přikyvovali.

Královský dvůr se hemžil desítkami alchymistů, myslitelů, hvězdářů, kouzelníků, malířů, věštců, obchodníků a řemeslníků. Malovali obrazy. Vyráběli křišťálové sklo. Brousili diamanty. Předpovídali osudy. Míchali, zaklínali, hypnotizovali, jedli, tančili, radovali se, kradli a rvali se.

Kejklíři předváděli cvičené opice, psy, kozly a ptáčky. Hudebníci hráli na housle, loutny, flétny, píšťaly, harfy a trubky. Tolik rozruchu. Tolik proudění a radostného klokotání sladké krve v žilách. Byl neustálý svátek. Barevný karneval lehkosti žití.

Denně se z ulic táhl zvláštní pokřik. Hlasy a ševelení zesilovaly, jakmile mohli čekající projít otevřenou branou za hradby města. Zmíněný pohyb však začínal daleko dříve, než zakokrhali kohouti v zahradách.

Bylo tomu tak. Již za tmy, od časných ranních hodin, se na cestách a silnicích před hradební zdí řadily povozy venkovanů přicházejících nabídnout zboží na městský trh. Každý obchodník přivážel něco užitečného. Jeden zralé obilí, druhý čerstvá vejce, třetí statný dobytek či poctivě utkané látky. Čtvrtý se pyšnil hromadou nasekaných polen dříví, uhlím či slanečky. Další šťavnatým ovocem nebo voňavým senem.

Král neměl rád panovnické povinnosti. Nejraději se kochal pohledem z oken paláce na město či vzácnostmi na hradě. Rád se procházel obrazárnou naplněnou díly světových malířů. Spokojeně se usmíval nad uměleckými poklady a přitakal, že tak to má být. Navštěvoval vynálezce měnící kovy, rtuť, olovo a nerosty ve zlato. Kontroloval jejich snažení a souhlasil s tím, že pokusy potřebují opravdové zlato. Posléze osobně bděl nad spravedlivým rozdělováním.

Jenže každá truhlice má dno a „mnoho“ zlata se ztenčovalo rychleji, než se dalo čekat. Léta rozdávání nepřinesla žádné zlaté návraty ve velkém.

„Pane králi, vše chce čas. Myšlenky se musí setřídit. Zlato potřebuje uzrát!“

„Ano, ano, ať zraje! Ať se vybarvuje, ale rychleji. Nemůžete ho někdo popohnat? Prosím vás, je zde někdo, kdo zrychlí pohyby sloučenin a domluví zlatu? My nemůžeme čekat věčně. Čas utíká. Čas se odzlatňuje!“ odpovídal badatelům a chytal se za hlavu z omluvného krčení ramen.

Svěšené hlavy mlčely.

„Dobře, bádejte tedy pomalu, ale neusínejte mi při tom. Nepozorujte zaslepenými myšlenkami. Třiďte. Rovnejte. Znamenejte si a potěšte nás!“

Čas tažený neúnavnými koňmi uháněl dál. Plynuly hodiny, dny a měsíce. Roky se na sebe začaly kupit a velký úspěch stále nepřicházel.

„Řečičky, řečičky, řečičky! Kde je vaše zlato, duše přízemní? Kdo si dovoluje dávat sliby a neplnit je?“

Zlobil se a začalo být zle. Pokladnice se vyprazdňovaly. Sen o zlaté zemi byl pro smích. A za všechnu hanbu mohli oni - šarlatáni, lháři, hloupí hračičkové. Nezastavili se před vlastním panovníkem. Nezpytovali svá prašivá svědomí! Zrovna předevčírem putoval jeden podvodník do vězení. Dnes půjde další.

Potřebu dalších peněz nebylo možné zahnat do koutů a tvářit se, že na tanečním parketu je dostatek. Nové daně zatížily lid, který o dění na hradě netušil mnoho. Šuškalo se. Spekulovalo. Láteřilo. Bědovalo a proklínalo vznešené a tolik nespravedlivé rozhodnutí.

„Král potřebuje zlato, aby zaplatil podvodníky!“

„Král chce vše od nás.“

„Kdo králi zaplatí?“

„Kdo krále zastaví?“

Mnoho podobných otázek se ozývalo ze skromných chalup, kde panovala nouze. Bídu mohli nabízet. Snad ji podstrkovat jako zlato. Snažil se vůbec někdo z přivandrovalců na hrad přeměnit hlad, nemoci a zimu na zlaté mince? Který hlupák by se ptal? Jaký blázen by se opovážil!

Česká země za hradbami nebyla vůbec rušná a zlatá. Možná král nechtěl vidět dál, než kam oko z hradu dohlédlo. Vše, co potřeboval, leželo blízko, a to považoval za své a jedinečné. Mocná a zvětšující se bída za hradbami nebyla pro něho důležitá.

Nebozí sedláci! Platili za všechno, co vlastnili. Stále nové daně je přiváděly na žebrotu. Daň z každé kopy snopů. Daň z každého mlýnského kola. Daň z každého komína. Bože, kdes nechal spravedlnost? Ano, i z obyčejných komínů se dostávaly peníze do královské pokladnice.

A právě u komínů se začal odvíjet příběh osmiletého Mariána, žijícího u Kutné Hory s matkou Annou, nevlastním otcem Martinem a sourozencem, dosud ukrytém a vyvíjejícím se v matčině těle.

2. kapitola – MARIÁN A OTEC MARTIN, Praha roku 1590

„Ustupte! No tak nám ustupte, lidé nedočkaví. Vedeme vězně ke králi!“

Tvrdý hlas strážníků dal najevo poslušně stojícím sedlákům a trhovcům v řadě u bran města, že musejí ustoupit a počkat, než přejdou výběrčí daní s nově zajatými muži.

S chudáky, kteří neměli na zaplacení nesmyslných poplatků.

Babka s vejci právě podávala všimné hlídkujícímu strážníkovi u šraňku. Tři vejce za shovívavost. Také muž s naloženým povozem dříví, stojící za ní, si připravoval malý úplatek dvou polen dřeva.

„Ustupte, lidi! Rychle, rychle.“

Muž jedoucí na koni v čele královských vymahačů pobízel zvýšeným hlasem trhovce, aby se hnuli na stranu. Choval se slušně. Pamatovali i horší chování.

Babka prošla vstupní branou. Chtěla si prohlédnout zajatce z blízka dřív, než se vydá prodat vejce na městský trh. Počkala na pravé straně a tvářila se poklidně, protože naštěstí neznala ani jednoho z mužů odváděných do hradního vězení.

Muž s koněm a povozem naloženým dřívím ustoupil též stranou. Chytil koně za hřívu a zvědavě se díval na tři spoutané muže procházející branou.

Koně s jezdci vjeli dovnitř za pravidelného klapotu podkov o dláždění. Postupovali volnějším krokem dál, než došli ke mřížím vězení. Do žaláře se nezavírali pouze neplatiči daní, zloději, vrahové či rváči. Společně s nimi tu pobývali i „zlatí“ podvodníci. Král je odhalil dříve, než utekli s naloupenými cennostmi a penězi, ale doposud jich byl potrestán jen zlomek. Většina se uměla dobře přetvařovat a kradla císaři před očima. S jeho pověřením se snažili vytvářet divy, čáry a zlato. Hodně zlata. Moře zlata, protože se nehromadilo, ale naopak kutálelo do všech koutů, ze kterých nebylo návratu.

První dráb seskočil z koně a popohnal tři unavené muže v roztrhaných šatech před sebou.

„Chásko líná, hněte sebou!“ zařval vztekle a posledního muže šťouchl zlostně kopím. Ten upadl na zem. Vzápětí se zvedl, aby nedostal další tvrdou ránu.

„Poslouchejte přece! Musím ke králi,“ křičel první muž v řadě a nevzdával se, dokud nedostal odpověď.

„Slyšíte? Musím s ním mluvit o zlatu.“

„Já vím. Nejsem a nebyl jsem hluchý. Musíš počkat, lotře. Sám král se rozhodne, jestli tě přijme. Takových pobudů, jako jsi ty, tu poletuje jako much. Jediné, co ve skutečnosti nabízíte, jsou dotěrnost a troufalost.“

Povznešeně si prohlížel otrhance stojícího vedle. Co si jen ti lotři nevymyslí! Vyhýbali by se daním lžemi. Přesně tenhle k nim patřil! Měl doma tolik komínů, že by je nezaplatil ani nejbohatší měšťan. Pche, a on venkovan si troufal. Zaplatil za jeden komín a dalšímu placení se vyhýbal. Navíc se choval drze. Vyčítal králi, že vybírá daně od tvrdě pracujících poddaných, když by mohl někoho poslat pro džbán Sněžníků.

Pro kouzelný džbán, ze kterého nikdy neubývá zlata. Zase nějaký výmysl. Na hrad přicházely zvěsti o desítkách míst plných zlata. O kouzelných knihách, truhličkách pod stromy, a dokonce jeden tvrdil, že stvoří zlaté slzy! Ne. Ničemu zlatému, necinkajícímu v kapse by on sám nevěřil, ale rozkaz byl rozkaz.

Plnil svou povinnost bezchybně. Každý, kdo věděl o něčem záhadném, musel předstoupit před krále. On rozhodl, zda to stojí za řeč. Pche, kouzelný džbán, slyšel o tom někdy poctivý smrtelník? No nic, oznámí králi, co si vyslechl a panovník rozhodne. Rudolf II. měl o zlatu přehled. Usmál se. Jasně, většinou klamný, ale na rozptýlení to postačilo.

Všechny tři nové vězně nahnal bez rozdílu do malé místnůstky. Přečkávali tu ti „noví“, než se rozhodlo, co dál. Čekací lhůta se stále prodlužovala a vězení praskalo ve zdech.

*

Martin Brada se posadil na kus zatuchlé slámy v rohu kobky. Ještě pět dalších mužů mu dělalo tichou společnost. Dva přišli s ním a tři další tu jistě trpěli již delší dobu. Čpavý zápach byl jedinou věcí, co ho praštila přes nos a upoutala pozornost unaveného těla. Nikdo z přítomných nemluvil. K němu nejblíž sedící stařec sice něco brumlal pod vousy, ale přiřadil to k samomluvě. Možná i zešílení, ale rozhodně žádná zdravá řeč.

Petr, jeden z jeho spoluzajatců, si sedl na zem uprostřed kobky. Hlavu bezvládně svěsil do skrčených nohou. Martin ho znal. Bydlel ve vedlejší vesnici. Minulou zimu mu zemřel syn a žena těžce onemocněla. Doposud nebyla zcela zdráva a doma ho čekaly další tři hladové krky. Neměl daleko k pláči. Jak dlouho je tu budou držet? V duchu si povzdychl. Proč jen do všeho zatáhl Mariána? Anna mu to nikdy neodpustí. Právě teď sám sebe také nechápal. Jak mohl vyřknout ta slova, když k nim přišli ti proklatí pověřenci země? Jak mohl něco vypustit tak nekontrolovaně z úst?

„Máte zaplaceno jen za jeden komín. A co je tohle v zahradě? No?“ ptali se vysokým hlasem a smáli se mu z plných plic. Bylo jasné, kdo má koho v hrsti a kde dnes zdravý rozum zůstal v pozoru stát.

„Ale jde jen o nefunkční komíny,“ bránil se směšnou pravdou Martin. Chtěl ty komíny zbourat již dávno. Jakmile oznámili, že se bude z komínů platit daň, toužil je zničit. Anna ho nenechala. Šlo o jedinou památku na prvního muže, otce Mariána. Ví čert, proč našel zálibu zrovna v malování na komíny. Na zahradě si postavil dvacet komínů a každý rok na nich obměňoval malby. Martin by nic nenamítal, kdyby netušil následky. Obrázky hýřily barvami. Čarokrásné krajinky, netypické postavy, přenádherné květiny a domky upoutávaly pozornost každého kolemjdoucího. Lidé si za ta léta zvykli nepovídat o nich jinak než o těch: „No víte, komínovcích nabarvených!“

Právě kvůli cestě za džbánem naplněným zlatem zemřel před dvěma lety otec Mariána. A Martin teď zatáhl do všeho i syna. Ne. Anna mu nikdy neodpustí. Proč nevymyslel něco lepšího?

„Jsou to komíny, nebo ne?“ zeptal se jeden z pověřených mužů svého společníka.

„Jsou,“ odpověděli si navzájem. Martin přikývl. Komíny to sice byly, ale každému bylo přece jasné, že v zahradě pod nimi nikdo nebydlí. Nemuselo se pod nimi zatápět a nechat proudit dýmy ven.

„Nikoho nezajímá funkčnost. Buď zaplatíš za dalších dvacet komínů, nebo tě sebereme a pošlapeš pěkně na hrad. Král ti jistě rád vysvětlí, jak vypadá komín.“

Smáli se jako šašci. Blázni pronajmutí k dělání legrace na úkor jiných. Měli moc. Hloupost se lží již dávno vyhrávaly bitvy mezi vysoce a nízce postavenými lidmi ve společnosti.

„Dobře tedy, svažte mě a odveďte na hrad. Stejně musím jít ke králi, protože vím o existenci džbánu, ze kterého nikdy neubývá zlata. Proč si ho pan král nepořídí a nenechá chudáky a daně na pokoji?“

Nespravedlivé ponížení ho dohnalo k neuváženým řečem. Neklidné oči se střetly s Anninými. Vrtěla zamítavě hlavou.

„Neprozrazuj, nic neprozrazuj! Nech prokristapána hloupost vyhrát, jen mlč,“ prosila ho v duchu. Věděla, že nedají nikdy dohromady peníze na zaplacení dvaceti komínů. Věděla, že se nevyhnou zbourání, pokud se šaškové alespoň trochu umoudří a odpustí jim právě viděné. Velice dobře si uměla představit, co bude následovat, když se Martin nezastaví v řeči. Jediný syn odejde a bude riskovat mladý život. Milovaný synek znal tajemství daleké cesty za džbánem k nikdy neviděným Sněžníkům. To jemu otec svěřil těsně před smrtí důležité informace. Předal mu své zkušenosti z let, které strávil hledáním a snažením se o džbán. Kvůli té proklaté cestě zůstala Anna pět let sama s Mariánem. Probrečela každou noc o samotě a modlila se za lepší život. Karel se vrátil jako mrzák a brzy je navěky opustil.

Téměř okamžitě zabral Martin místo po prvním milovaném muži. Znal Annu od dětství. Dělal jí často společnost, když zde Karel scházel jako manžel a otec. Dokud žil, neměl šanci na nic víc než přátelství. Od přátelství k půvabné ženě byl však vždy krůček k obrovské lásce. Něžný cit naplnil srdce zdravého, silného a hodného muže. Jakmile bylo „dovoleno“, přeskočil krůčkovou vzdálenost a nemínil nikdy udělat ani půlkrok zpět.

Všechno způsobil Mariánův děda. Karlův otec a tchán Anny, u kterého bydleli. Jako první v rodu se pokoušel o nevyčerpatelné zlato. Nasbírané zkušenosti předal synovi a Karel se bez váhání vydal zkusit své štěstí.

Mariánův děda se vrátil z cesty zmrzačený. Z vážných zranění onemocněl a z neunavujících se bolestí oslepl. Zrak se mu nikdy nevrátil. Slepý brzy spáchal sebevraždu. Nedokázal dál sedět ve tmě a nevidět nic ze světa, který opustil s nadějí na lepší život. Vrátil se zcela jinam, do temna. Ve tmě není nikdy potřeba třpytivosti zlatých mincí.

Anna nechtěla, aby se další pohroma přenesla na syna. Zdědil cenné informace, ale nejraději by mu je vyškrábala z mozku. Na nic podobného mu nedovolovala myslet, aby se snad někdy nerozhodl vydat hledat džbán prokletého zlata.

Anna se rozbrečela. Zapřísahávala Martina, aby nic neprozrazoval, když je synovi teprve osm let. Vzala do ruky kladivo a motyku. Hodlala zničit komíny několika prudkými ranami. Bylo však pozdě. Martina odvedli na hrad a on se nyní sám rozhodoval. Zradí své nejbližší? Jestli ho král povolá, jak mu vysvětlí, že najednou o zlatu nic neví? Proč jen nedržel jazyk za zuby a nezbavil se komínů? Pár ran a problém by navěky pohřbili.

Nikdo nevěděl, kolik toho Marián ví. Dokázal by vůbec absolvovat cestu do neznáma? Vždyť je ještě dítě!

Z přemýšlení ho vytrhl rámus z venku. Někdo se snažil dostat k malému zamřížovanému oknu, pod kterým se usadil.

„Tati, tatínku, jsi tady?“

Proboha, slyší jeho hlas. Co tu dělá? Jak ho našel? Martin se postavil a přimáčkl se na mříž.

„Sakra, co tady děláš? Kde je maminka?“

„Doma. Nasedl jsem do jednoho povozu, který jel na trh. Našel jsem tě. Oznam králi, že mu donesu džbán Sněžníků. Řekni mu, že ho seženu, ano?“

„Mariáne, rozhodl jsem se, že zlato zapřu. Nenechám tě jít pro smrt do neznáma.“

„Nezemřu. Slibuju, že se vrátím. Povídal jsem to i mamince a...“

Nedopověděl. Jeho hlava zmizela. Stál na dřevěném soudku, který se rozviklal společně s klukovským tělem. Neušel tomu, prostě spadl na zem.

„Jau, jauvajs,“ uslyšel Martin následky pádu a brzy poté naléhavou prosbu: „Tati, tatínku, řekni mu o mně. Prosííím.“

Petr zdvihl hlavu a podíval se na Martina. Jeho pohled byl zdrcující. Džbán by mu pomohl. Polepšil by i starci a třem dalším mužům. Bezedný džbán by pomohl všem, kdyby nebyl přislíben králi. Ale přece ještě nikdo nic neslíbil. Ještě ne!

Jako kdyby si přivolal přijetí myšlenkami. Otevírala se kobka a rozkazovačný hlas sděloval, aby si pospíšil ke králi. Vstal na příkaz a vydal se za člověkem, kterého začínal nenávidět víc než svoji uspěchanou řeč. Šel se svěšenou hlavou. Přál si být ještě sám, ve svém obyčejném světě. Zdravým rozumem promýšlet možnosti připadající v úvahu. Rozhodnutí mělo být čestné a nikdo nesměl přijít k újmě na zdraví.

*

„Chasníku, prý víš, kde se skrývá džbán Sněžníků? Ten nádherný džbán, co stále rodí zlato a který, my král, už dlouho chceme?“

Martin poklekl před Rudolfem II. a řekl tišeji, než vydával zvuk pohybu malé myšky pod postelí.

„Ano, pane.“

„Co říkáš? Neslyšíme.“

Svou druhou, hlasitou odpověď, ale úplně pozměnil.

„Ne, pane, nevím.“

„Nevíš?“ král si mnul vousy a opakoval víceméně pro sebe, „Neví, neví, neví... říkáš, nevíš?“ zvýšil opět hlas, „ale tvrdil jsi, že...“

Martin se opovážil přerušit řeč samotného krále.

„Ano, prosím, promiňte. Lhal jsem. Nevím o džbánu Sněžníků nic bližšího než, že opravdu existuje.“

Král se zamračil. Vlídný výraz tváře se naráz proměnil ve zlostný. Nesnesl nerozumné žertování. Co si ten chudák vůbec dovoluje? Ohání se džbánem a nemá ani vindru. Opovážlivec! Draze mu prohnanou lež zaplatí.

„Stráže! Zavřete ho a nedovolte mu vyjít dřív než hodinu před smrtí. Zemře na šibenici. Lháře na dvoře nestrpím. Zlaté vtipálky nenechám pohrávat s naší trpělivostí. No tak, chopte se ho, lenoši.“

Stráž přispěchala a odváděla z místnosti pobledlého Martina.

Jistě, čekal trest. Snad několik měsíců vězení. Snad jeden či dva roky za mřížemi, ale doživotí? Šibenici? Má se vrátit a změnit slova? Má se vyhnout vězení dřív, než bude pozdě? No tak, musí přemýšlet svižně: Vrátí se, nebo zůstane poslušně odváděným? Marián ho přece sám prosil. Vydá se s ním na klukovské dobrodružství a při troše štěstí se oba vrátí velmi brzy. Dřív, než se přestane batolit očekávaný potomek. Daleko dřív, než by vyšel, nebo vlastně nevyšel, z vězení.

Rozhodnutí mu trvalo déle a skončilo dřív, než stačil pronést výsledek. Někdo jiný za něho převzal vyřčení slov. Někdo jiný se odvážil ke skutkům, které neodsuzoval, ale bál se jejich naivního provádění. Koho jiného by čekal? Kdo jiný, než ten kluk se stále rozcuchanou hlavou se osmělil.

Neopustili ani dveře přijímacího sálu, když Marián vběhl dovnitř jako vítr zvedající listy v lesích u sklizených polí.

Král se vylekal rychlosti hocha a zároveň nespolehlivosti hlídkujících, protože ho pustili bez povšimnutí.

„Kdo jsi? Kdo tě sem pustil? Stráže...,“ rozkřičel se král, ale kluk neváhal. Odvážně přerušil naštvané příkazy.

„Počkejte, prosím, počkejte. Tatínek nelhal. On ví, kdo sežene džbán Sněžníků.“

Král zpozorněl a pokynul strážícím mužům, aby chvilku posečkali. Ten malý ušpiněný kluk v roztrhaných šatech a vrabčím hnízdě na hlavě ho začal zajímat. Již deset let sháněl někoho, kdo mu najde džbán. Nikdo se k ničemu neměl. Dnes najednou dva. Syn a otec. Na tom muselo něco být. Dostane z nich cenné informace třeba násilím. Přešel od židle k oknu. Pobroukával si a chvilku venku pozoroval rušné podhradí.

„Tak kdo? Povídej, mluv a křič. Chceme dobře slyšet. Hlavně nám nelži. Lež nemáme v lásce. Se lží nemáme slitování a tatík se s tebou více živý neshledá, jestli vyřkneš něco nerozumného.“

„Já,“ řekl nahlas a s patřičnou pýchou zvedl hlavu. Král se otočil od okna a přeměřoval si ho pohledem.

„Ty? Nelžeš?“ zakýval zdviženým ukazováčkem, „varoval jsem tě a varuji znovu.“

„Přísahám, nelžu. Řeknu vám úplně vše, co vím. Řekl mi to můj otec. Vlastní tatínek, který zemřel před dvěma lety a byl hledat džbán. Před ním hledal děda, ale ten už také nežije. Já džbán najdu. Slibuji. Slibuji, pane králi.“

Marián poklekl a uklonil se na důkaz úcty.

Ne, nepochyboval. Kluk mluvil pravdu. Oči mu svítily upřímností. Byl malý a odvážný. Nemohl přece tam dole za hradními zdmi pochytit špínu podlých přechytralců jdoucích za blahem přes mrtvoly, božské a hvězdné přízně.

„No dobře, pustě toho chlapa. A chlapče, kluku... kluku, co se ti stalo?“ zareagoval rozšířenými zornicemi a údivem. Na zem se před ním svalilo bezvládné tělo vrabčího bratra.

„Mariáne!“ lekl se Martin a vytrhl se strážím. Běžel ke štíhlému tělu ležícímu na zemi. Vzal mu hlavu do dlaní a sáhl na čelo. Bylo zpocené a zároveň studené. To už se ale Marián probíral z chvilkové malátnosti. Omdlel kvůli namáhavé cestě. Vyčerpal ho spěch a nervozita, že nestihne vyřídit naléhavé záležitosti včas. Pospíchal, aby něco nepropásl a úplně zapomněl na jídlo a pití.

„Promiňte, to je z žízně a hladu. Zapomněl jsem se najíst. Spěchal jsem,“ poníženě se omlouval císaři.

„No to by tak ještě scházelo, aby se ti něco stalo dřív, než se dozvíme tajemství.“

Král vzal osud zesláblého tvora do své moci. Zavolal služebnictvo a přikázal, aby dalo oběma pořádně napít a najíst. Chlapce měli ještě

vykoupat, protože ho za dvě hodiny chtěl mít v obrazárně mezi čtyřma očima. Ten hnůj, co s sebou přitáhl, nebude rušit vyzrazení zlatého tajemství do královských uší.

*

U jídlem obložených stolů zámecké kuchyně vyčítal Martin synovi útěk z domu a bláznivé přimotání se do všeho.

„Co bude s maminkou, když odejdeš?“

„A co by bylo, kdyby tě zavřeli? Za dva měsíce se má narodit bráška, nebo sestřička. Bude tě potřebovat víc než mě. A já se opravdu vrátím, slibuji.“

„Sliby chyby. Copak dědeček a otec neslibovali? Vrátili se, pravda, ale v jakém stavu?“

„Tatínku, musím jít. Musím!“

Martin se chvíli díval skrz velké hrozny bílého vína. Po chvilce se vrátil pohledem k očím milovaného nevlastního syna. Chytil ho pevně za paži a přitáhl ho ještě blíž k sobě. Šeptavě mu mluvil do svědomí.

„Já vím, musíš. Ale necháš zlato králi? Riskuješ to pro něho? Jsou lidé, kteří potřebují bohatství daleko víc než král. Jen se podívej na to jídlo: pečená kuřata, králičí medová stehýnka, cizokrajné ovoce, čerstvý chléb, koláče ...bože, najedla by se půlka vesnice.“

„Tati, král nebude potřebovat daně, když bude mít džbán. Lidé budou šťastní.“

„Dobře, jdi si, ale půjdu s tebou. Společně zvládneme cestu rychleji a vrátíme se k mamince živí a zdraví.“

„To nejde. Jen jeden člověk se může vydat na cestu. Nemůže mít žádnou lidskou, dokonce ani zvířecí společnost. Musím jít sám.“

„Sám, sám.... jsi ještě malý na samotu. Je ti osm.“

„Brzy mi bude devět.“

„Ani devět není žádný věk na toulání po světě. Po nebezpečném světě.“

„Neztratím se. Postarám se o sebe. Musím jít, jinak tě zavřou na doživotí.“

Martin se díval na syna ukusujícího poslední kus z dobře vykrmeného kuřete. Marián od sebe odsunul tác a chlapsky říhnul. Jídlo spláchl pohárem s vodou.

Pousmál se nad tím, jak si tady díky synkovi sedí a jí, co jen jazyk napadne ochutnat. Marián měl pravdu. Musel se vydat na cestu. Nesměl z něho dělat stále dítě. Přišel čas poznávání světa i z jiných stránek, než jsou maminčiny sukně.

„Dobře, já vím. Jdi tedy. Máš moje svolení, ale jestli se nevrátíš...“

„Vrátím,“ usmál se šibalsky.

„Uvidíme. No tak utíkej, čeká na tebe krásná panímáma. Umyje tě od hlavy po paty. Hlavně nedělej ostudu, počkám na tebe a odvedu si tě domů, hned jak vyzradíš zlatý tajemství.“

Martin se smutně díval na odcházejícího syna. Nevlastní potomek? Ne, vůbec mu tak nepřipadal. Byl jeho. Miloval ho stejně jako Annu, stejně jako nadcházejícího potomka. Něco v srdci mu však říkalo, že ho právě ztrácí. Když si ho neponechá král, objeví se nějaká nástraha v podobě zranění či, nedej bože, smrti. Život nebyl vůbec spravedlivý. Ne. Ani trochu. On sám v něm již viděl mnoho ukrutností. Jeden na všechno nestačil. Ještě si s ním promluví, zda by přece jenom nemohl mít aspoň otcovský doprovod.

*

Marián dostal novou košili, kalhoty a boty. To si ani nezasloužil, když doposud nic neřekl. Král dával předem víc, než si kdo zasloužil.

Navoněli ho příjemnou květinovou vůní a učesali jako nějaké mimino s kohoutkem na hlavě. Už aby měl přípravy za sebou a mohl se vydat na dobrodružnou cestu. Stále o ní snil. Před usnutím se mu džbán promítal v myšlenkách a ve snech ho držel vítězně nad hlavou. Věděl, že o cestě rozhodne někdo vyšší, než jsou rodiče. Ti by ho samotného nikdy tak daleko nepustili. Nevěděli, že v něm koluje krev odvážného bojovníka. Ano, připadal si pokaždé velmi odvážně, když si s kluky ze vsi hráli na válku.

Doprovodili ho do obrazárny a otevřeli dveře. Pomalu vstoupil do barevné místnosti. Rozhlížel se po stěnách a žasl nad nádherou krásných obrazů. Syté barvy všech odstínů miloval i jeho vlastní otec. Pomalované komíny mohly být klidně vystaveny mezi zdejšími uměleckými skvosty.

Král ho vylekal hlasitými slovy. Rozhlížel se, ale nikde ho neviděl. Pomohl mu znamením ruky. Seděl v křesle, zády otočenému k němu.

„No tak, pojď už blíž, chlapče. Sedni si naproti mně. Umění si prohlédneš později,“ pobídl Mariána, který okamžitě uposlechl. Opatrně se posadil na pozlacené křeslo a očima stále mířil do všech koutů kolem sebe.

„Krása, že ano, kluku?“

Přikývl.

„Jak ti vůbec říkají?“

„Marián. Jmenuji se Marián, pane králi.“

„Marián, Marián... také tu mám jednoho Mariána. Básníka. Je to podivín, píše jen o dveřích a oknech. Inspiraci hledá poněkud zvláštně. Pověsí se na otevřené dveře a houpe se. Z oken zase skáče, ale pouze z přízemních v podhradí.“