JENNY NAOMI

BOUŘE V NAŠICH SRDCÍCH 1

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Petra Nachtmanová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 88. a 69. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-44-1 (epub)

ISBN 978-80-88483-45-8 (mobi)

Tento příběh je fiktivní! Jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi a příběhy je čistě náhodná.

Kapitola 0: Vítej v mém harému

Cítil jsem, jak mám napevno uvázaný šátek přes oči, sametový, a tak jemný.

Pohodlné nadýchané polštáře se snažily zpříjemnit mé čekání. Ruce spoutané nad hlavou mě na druhou stranu ujišťovaly, že se rozhodně nenacházím v mírumilovném prostředí.

Trvalo nespočet minut, než jsem se odvážil promluvit. Začalo sílit nutkání zjistit, jestli tady se mnou kdokoliv je.

„H… Haló?“ Hlas se mi chvěl a cítil jsem, jak se mi hrdlo stahuje děsem. Přesto se v mém srdci stále držela kapka odvahy a neopouštěla mě, „je, je tu… je tu někdo?“

Jak jsem si myslel. Nic. Jen klid. Až mi to začínalo být nepříjemné.

Proč mi jen museli vzít moje věci?! Nasucho jsem polknul. Nebýt spoutaný, mohl bych si mobilem zavolat pomoc…

Seděl jsem tam bez jediného pohybu a čekal, co se mnou bude dál. Až dokud jsem nezaslechl, že tu se mnou někdo skutečně byl.

„Prosím,“ zašeptal jsem, „pomozte mi, točí se mi hlava a…. a necítím se dobře.“

Kroky se přibližovaly. Mé srdce se rázem úplně zbláznilo. Myslím, že dnes určitě umřu.

„Neubližujte mi. Určitě se můžeme nějak dohodnout.“ Kdybych mohl, klidně bych dotyčného únosce odprosil i na kolenou.

Žádná odezva. Ten člověk se mnou ani jednou nepromluvil.

Byl tady ještě vůbec?

Jasně, že ano! Slyšel jsem jeho dech. Nacházel se nebezpečně blízko. A pak mě cizí dlaň pohladila po tváři.

I když jsem ucuknul, nebylo mi to nic platné. Prsty dotyčné osoby sjely na můj napnutý krk a pak pokračovaly níže na hrudník. Styděl jsem se, ale nemohl jsem si pomoct. Pod doteky neznámého člověka jsem se neubránil slastnému vzdechu.

V tu chvíli jsem uslyšel, jak se osoba nade mnou uchechtla. Šlo sice o tichý zvuk, přesto se v něm dal znepokojivě rozpoznat muž.

Jsem sice bisexuál, ale takhle jsem si svoje poprvé nepředstavoval. Být unesen a zřejmě i znásilněn jakýmsi úchylem!

Bože můj, pomoz mi…

Zatímco pokračoval v osahávání mého hrudníku, kde se mu nejvíce zamlouvaly moje bradavky, které po většinu času jen tak provokativně mnul mezi ukazováčkem a palcem, jen aby mě slyšel sténat, druhou dlaní odvazoval pásek na tenkém županu, jenž zahaloval vše podstatné a prozatím neprozkoumané na mém těle.

Rozevřel ten jediný kus látky a v ten moment jeho doteky ustaly. Začínalo mi docházet, že se na mě díval. Tváře mi hořely studem, cítil jsem se potupený a špinavý jako zvíře, které se stalo nějakou podivnou atrakcí.

„P… Prosím,“ zašeptal jsem a polykal vzlyky, „neubližujte mi. Pusťte mě.“

Zase ten konejšivý dotek na tváři. Hrubým, a přesto laskavým palcem silně setřel slzu, jež se dostala přes šátek a klouzala dál po mé líci.

„Šššš,“ zaslechl jsem, než mi roztáhl nohy.

Obě ruce přesunul dolů. Jednou dlaní se staral o mé vztyčené mužství a druhou se všemi silami pokoušel, aby mě to, co bude následovat, tolik nebolelo ani nezranilo.

„N-ne, ne!“ jen co jsem pocítil, že do mého zadku opatrně vklouzl prstem, kterým začal pohybovat dovnitř a ven, zpanikařil jsem.

V tu chvíli jsem se rozvzlykal jako malé dítě. A mé slzy byly slíbány člověkem, který se mě rozhodl znásilnit.

Ztuhnul jsem. „Pomoc!“

Nevěděl jsem, kdy tomu bude konec, ale když se snažil vecpat se do mého těla i třetím prstem, vyjekl jsem.

Pálilo to. Tak moc! Měl jsem pocit, že krvácím a celkově jsem se cítil dost nepříjemně.

Vzlyky se mísily s neovladatelnými steny, a zatímco obě dlaně si všímaly spodní části mého těla, rty únosce si hrály s mými bradavkami.

Zčistajasna pak přišel ten pocit. Nenáviděl jsem se za něj. Nešlo tomu zabránit...

Zatímco jsem vydýchával nechtěný orgasmus, dotyčný neztrácel čas. Využil situace, kdy jsem se soustředil na sebe a zřejmě se sám rozhodl, že si užije, jako jsem si podle něj užíval já.

Roztáhl mi tedy nohy o něco více a pomalu do mě vniknul. Ten úžasný pocit rychle nahradila nepředstavitelná vlna bolesti. Nevydržel jsem a začal křičet. V tu chvíli jsem se za svou reakci ani na okamžik nezastyděl. Mučením pro mne začínalo být zjištění, že ten muž nehodlal s ničím spěchat.

Určitě si užíval každý opatrný příraz, každý napnutý sval mého těla. Líbal mě, vpadl jazykem do mých úst, ale já na jeho pobízení nereagoval. Nepřidal jsem se. Jediným signálem, že mu již podruhé za krátkou chvíli podléhám, byly mé vzdechy, které se ztrácely v jeho ústech.

Jeho prsty mne hladily po těle. Dokonce se vloupaly i do mých blonďatých vlasů, za něž občas hrubě zatahaly. Tak hodně, až to zabolelo.

„Už…dost,“ žádal jsem, „už ne…“

Byl jsem vyčerpaný. Všechno mě bolelo. Má duše jako by v tu chvíli zemřela společně s mým srdcem. Až když jsem ucítil teplo ve svém konečníku a člověk nade mnou se přestal pohybovat v pravidelných intervalech, došlo mi, že je konečně po všem.

Uslyšel jsem, jak chodí po místnosti a pak mě přikryl chladivým prostěradlem.

„Už je to dobré. Potřeboval jsem si tě jenom vyzkoušet. Můžeš si odpočinout,“ slyšel jsem vlídný hlas člověka, který mě právě znásilnil, „vítej v mém harému, Dominiku.“

Hladil mě ve vlasech. Klidnil můj pláč. Stíral slzy, které si nacházely cestu přes šátek. Seděl tady se mnou, dokud jsem se plně neuklidnil a se zavázanýma očima neusnul.

Naše první pořádné setkání. Kdo by si kdy pomyslel, že mohlo začít právě takhle?

Kapitola 1: Dominik - Hluboké a temné oči

Před třemi týdny

Od začátku směny jsem si všímal otcova sklíčeného výrazu. Pozoroval mě se smutným až zoufalým pohledem. Po celý den jenom samé těžké povzdechy. Samozřejmě mi to nedalo. Musel jsem se zeptat!

„Děje se něco, tati?“ Zašeptal jsem, když jsme měli na krátkou chvíli prázdný obchod a já přešel až k pokladně.

Otec mlčel, pouze zakroutil hlavou.

„Zase jde o dluhy?“ Povzdechl jsem si protentokrát namísto něho a položil ruce na pult. Nerad jsem se díval, jak se moje jediná rodina trápila. Můj táta byl hodný a pracovitý člověk, jenom by potřeboval trochu toho štěstí.

Od doby, kdy jsme se přestěhovali z Anglie na Malajské poloostrovy, přesněji do státu Kedah, jsem měl pocit, že nás oba posedla nikdy nekončící smůla.

Otec, jakožto významný podnikatel, byl po pár letech úsilí obelhán a následně ho připravili o práci, kterou vykonával s úctou a respektem. Nebýt tohoto malého obchůdku, skončili bychom zřejmě žebrající den co den na ulici, abychom měli co do úst.

„Nějak to spolu zvládneme,“ ujišťoval mě, „jen ještě nevím jak.“

„Vezmu si klidně druhou práci. Nedělá mi problém-“

„Prosím tebe! Za dva týdny ti bude osmnáct, život máš před sebou, přece ho nepromarníš tím, že ze sebe strháš duši!“

„Kolik ještě dlužíš?“ zajímal jsem se.

„Hodně,“ vydechl a na mou další otázku, která zněla kolik přesně, už raději neodpovídal.

„Tati,“ protáhl jsem starostlivým hlasem, pak cinknul zvoneček u dveří, ohlašující zákazníka.

Odstoupil jsem od otce a vrátil se ke své práci. Vzal jsem si do rukou papíry a pokoušel se v prodejně vyhledat chybějící zboží, brzy mi ale došlo, že muselo být odcizeno.

Nenápadně jsem pokukoval k pultu, o který se opíral jakýsi muž ve drahém oblečení. Neviděl jsem mu do tváře, prohlížel jsem si pouze jeho záda.

„Ach, tati, do čeho ses to zase namočil?“ Zamrazilo mě a pokoušel jsem si namluvit, že se vepředu u pokladny vůbec nic neděje.

Už jen proto, že u dveří a za nimi stálo několik dalších mužů v oblecích a černých brýlích, kteří vzdáleně připomínali ochranku. Tenhle člověk musel mít opravdu velkou moc…

Já se ale o politiku nikdy nezajímal. Neznal jsem bohaté ani mocné.

Všimnul jsem si, jak se otec zvedl od pokladny. „Dominiku! Můžeš na chvíli? Musím něco vyřídit.“

Přikývl jsem a usedl za pult. Mezitím se oba odebrali dozadu, do soukromí. Byla to sice jenom chvíle, ale moje oči se střetly s pohledem bohatého člověka, kterého jsem nikdy dřív neviděl.

Jeho tvář byla snědší, oči hluboké a temné, výraz v obličeji nadřazený, zvednutá brada a odměřený postoj. Černé stylové vlasy po ramena, urostlá, vysoká postava. Nedokázal jsem hádat, kolik mu mohlo být, ale rozhodně o dost méně než mému tátovi.

„Brr,“ zamrazilo mě, pak jsem si nahlas pomyslel: „Ten musí mít ale nudný život, když se tváří jako kakabus.“

„Ehem, ehm,“ odkašlal si jeden z těch několika mužů v černém, kteří hlídali náš obchod.

Podle jeho kamenného výrazu mi došlo, že slyšel každé moje slovo. Zřejmě se mu zrovna dvakrát nelíbilo, jak jsem o tom chlápkovi mluvil.

„Pardon,“ dostal jsem ze sebe omluvným hlasem, oči raději sklopil na pult a celý nervózní jej začal upravovat, „mimochodem…“

Odvážil jsem se zvednout zrak zpátky k člověku oděném v kvádru a s černými brýlemi.

„Co po mém tátovi chcete?“

Namísto odpovědi se ke mně otočil zády, za nimiž spojil ruce a víc se nepohnul.

Zoufale jsem si povzdechl. Jak bych se neměl o otce bát, když tady oxidovali tihle podivíni?

„Musím na záchod,“ zkusil jsem s prstem ukazujícím ke dveřím, které vedly dozadu.

„Až se vrátí, můžeš, kam chceš,“ promluvil, ale z místa se stále nepohnul.

„Trpím na záněty močových cest,“ vymlouval jsem se, „chcete riskovat, že onemocním?“

„To není naše starost,“ odsekl a lehce natočil hlavu stranou, aby na mě viděl, poté zdůraznil: „Říkám ti naposledy. Počkej, až přijdou zpět!“

„Ano, pane,“ celý zaražený jsem si raději sedl k pokladně a čekal jakéhokoliv zákazníka, který by odvedl moji pozornost od těchto cizinců.

Jak se ale ukázalo, ochranka, stojící přede dveřmi, vyháněla každého občana, který si hodlal nakoupit.

„Hej!“ zamračil jsem se, „odrazujete nám zákazníky. A tím nám snižujete tržbu!“

„Nikdo nesmí ven ani dovnitř. Žádní zákazníci, dokud spolu neskončí,“ informoval mě.

„Super,“ vydechl jsem a poraženecky se raději usadil zpátky na točivou židli.

Ťukal jsem prsty o pult několik málo sekund, dokud jsem se neodvážil znovu promluvit.

„Takže, to wecko-,“ ve větě mě zarazilo jeho rozčílené zafunění, které mi naznačovalo, že jsem ho asi začínal solidně štvát.

Zvedl jsem ruce v obranném gestu a omluvně jsem se pousmál.

„Jistě, chápu. Záchod bude, až spolu ti dva skončí. Pochopil jsem. Nemusíte se hned rozčilovat!“

Kapitola 2: Kemal - Smuteční hostina

„Zajímavý chlapec,“ podotkl jsem, když jsem si bez optání sedl na Samuelovo místo v kanceláři, „brigádník?“

„Můj syn,“ vysvětlil dvěma slovy majitel tohoto malého zapadlého krámku.

„Šikovný. Musíš být na něj pyšný.“

Samuel si celý nervózní projel dlaní hnědé vlasy, poté si jimi přejel po ztrhaném obličeji, na kterém se objevovaly viditelné vrásky.

„Neví, že jsem si od vás půjčil peníze, sultáne,“ promluvil v obavách, „rád bych, aby to tak i zůstalo.“

Pohodlně jsem se opřel a hodil nohy na stůl. Hrál jsem si se svými prsty a předstíral jsem, že přemýšlím. Nakonec jsem pohodil rukama a křivě se pousmál.

„Pokud nesplatíš svůj dluh, Daviesi, tak se o tom dříve či později stejně dozví.“

„Dejte mi ještě trochu času. Obchody teď nejdou. Něco snad vymyslím,“ škemral zoufalý postarší muž.

Soucitně jsem si povzdechl. „Chápu.“

Promnul jsem si pěsti a prokřupal si klouby.

„Obchody ti ale nejdou od začátku, nemýlím-li se,“ zamračil jsem se a svěsil nohy k zemi, „dávám ti čas do konce měsíce. Pokud nedostanu své peníze zpět, určím si cenu sám.“

Tyhle nekonečné výmluvy mě začínaly unavovat. Byl jsem ale znám jako ten, kdo měl nervy z ocele. Hlavně si okolí myslelo, že jsem s lidmi za dobře, a to ano, jenom ne s těmi, kteří se mne pokoušeli podrazit.

„Sultáne Kemale-“

„Dost, Samueli,“ tentokrát jsem ho oslovil křestním jménem, „tady pláčeš na špatném hrobě. Já už ti svou velkorysost prokázal, teď je řada na tobě.“

„O-odcházíte?“

Zastavil jsem se ve dveřích a oči namířil do stropu. „Za hodinu musím pronést smuteční řeč.“

„Ach, omlouvám se. Už jsem o tom slyšel. Upřímnou soustrast.“

„Byla mou nejoddanější manželkou. Nic jí nechybělo,“ povzdechl jsem si, „a i přesto si vzala život.“

„Jsou věci, které nepochopíme,“ vyslovil Samuel a já slyšel v jeho hlase naději získat si více času.

Nebo jsem už byl paranoidní?

„Do konce měsíce, Samueli Daviesi,“ varoval jsem a nechal ho postávat v kanceláři samotného, ať se popere s realitou, jak nejlépe dovede.

Když jsem vešel zpátky do obchodu, střetl jsem se opět s očima toho mladíka. Blondýn s patkou spadající do jeho modrých velkých očí. Kulatý obličej, a ještě stále chlapecká postava…

„Odcházíme,“ vydal jsem rozkaz své ochrance, a ještě chvíli jsem zůstával na místě, nespouštěje zrak z mladého blonďáčka.

„Tvé jméno?“

Chlapec mě propaloval zamračeným pohledem. Sem tam se mi zdálo, jako by se díval do dveří za mnou a očekával, kdy vyjde jeho otec. Mě tedy nadobro ignoroval.

Uchechtl jsem se. Já rád nezkrotné a silné povahy.

„Nevadí,“ odpustil jsem mu jeho chování, „už nebudeme obtěžovat.“

I přestože jsem neočekával žádné výsledky, natáhl jsem k mladíkovi ruku. Když

ji kupodivu přijal, abychom si spolu slušně potřásli na rozloučenou, přitáhl jsem si ho těsně k sobě. V ten okamžik jsem pocítil, že se jeho modré oči vpíjely do mých.

„Ještě se uvidíme,“ slíbil jsem.

„Raději ne, pane,“ vrátil mi znechuceným hlasem, jímž mi dával jasně najevo, že mu byla moje přítomnost nepříjemná, „pustíte mě sám, nebo mám na vás zavolat policii?“

Neměl jsem, co bych mu na jeho slova řekl. Lehce šokovaný jsem ho pustil a následně opustil potraviny. Na tváři mi hrál lehký úsměv. Ještě nikdy jsem nepotkal člověka, který by se ke mně dokázal chovat jako on. Vypadal, jako by ani netušil, s kým má tu čest.

Líbil se mi. Opravdu hodně!

„Nějaký problém, pane?“

Přestal jsem přemýšlet nad blondýnem a raději se vrátil zpátky do reality. Stál jsem u svého mercedesu, jehož dveře mi držel otevřené jeden ze zaměstnanců.

„Vůbec ne,“ ujistil jsem ho s lehkým úsměvem a nastoupil.

Počkal jsem, až si sedne na místo spolujezdce a řidič konečně nastartuje. Před námi i za námi vyjelo další auto stejné značky i barvy.

V okamžení, kdy jsme měli namířeno na místo konání smuteční hostiny, se výraz mé tváře změnil. Vážný a nadmíru zklamaný. Něco mi napovídalo, že tohle bude převelice dlouhý a smutný den…

***

Zastavili jsme u mé přepychové vily, kde už mě očekávali pozvaní hosté plus zbytek mého již pouze šesti členného harému.

Sotva jsem vešel do dveří, začali mi lidé podávat ruce a přát hlubokou upřímnou soustrast. Mohl jsem jenom doufat, že tyto formality brzy skončí a já budu moct truchlit v osamění.

„Kemale,“ přivítala mě Anastasia, které připadal dnešní sobotní den.

A co to pro nás znamenalo? Měl jsem v úmyslu všímat si jen jí a dát jí vše, na co celý týden čekala.

V mém domě platila jistá, a tak prostá pravidla. Každý den byl vyhrazený pro jednu z mých kurtizán. Když jsem ale projížděl stůl, za kterým seděly všechny členky harému, zůstal jsem zrakem viset na Amilovi. Jediném svém milenci, jehož jsem přijal mezi svou ženu a ostatní milenky.

Olízl jsem si rty a upřímně se nemohl dočkat zítřka. Představoval jsem si, jak si na něm vybiju svůj stres a frustraci. On jediný měl sílu, aby moje nálady ustál. Žádnou z mých něžných kurtizán bych v životě nevystavil podobnému sexuálnímu mučení. Na ně jsem byl mírnější ve všech ohledech. Pokud tedy něco neprovedly, to jsem pak přistupoval podle závažnosti jejich prohřešku.

„Jak se cítíš?“ starala se Anastasia, pohublá zrzka v černých šatech a s upraveným drdolem.

„Pořád tomu nerozumím… proč by si Katarína brala život? Co jí se mnou chybělo? Pověz…“

Její modré oči mi okamžitě připomněly mladého prodavače z krámu v jedné z těch nejšpinavějších ulic vedlejšího města.

Pohladil jsem ji něžně po tváři. Navenek jsem pořád zůstával klidný a silný, ale uvnitř sebe jsem křičel.

„Netuším,“ vzlykla.

Anastasia s Katarínou, ač se o mě dělily, byly také nejlepšími kamarádkami. Její náhlý odchod ji ničil mnohem více než kdy mě.

„Ať už měla jakékoliv problémy, s nimiž se nesvěřila a které neřešila… musíme doufat, že jí je už lépe. Určitě nalezla klid. Víc než si to přát, udělat nemůžeme,“ chytila mě za ruku a lehce mě hladila po jejím hřbetu.

„Jen jediné… nechat ji jít,“ vydechl jsem a narychlo spočítal členy svého harému.

Pořád jsem se cítil divně. Tak nějak prázdně. Někdo z mého harému se určitě nedostavil.

Izzabelle, Rabia, Alexis, Rosalina, Anastasia, Amil…

Nakonec tu byli všichni. Všichni, kromě mé drahé věrné Kataríny.

Věděl jsem, že dříve či později budu muset prázdné místo po mé zesnulé manželce zaplnit. Otázkou ale zůstávalo, kým?

Kapitola 3: Dominik - Návrh

Moje narozeniny se blížily nezastavitelnou rychlostí. V těchto chvílích se stávalo, že mi čím dál častěji, z hloubi podvědomí, unikala myšlenka s přáním mít se o něco lépe než doposud.

Jak mi nedávno táta řekl: jsem mladý a mám život před sebou. Proč jsem měl ale pocit, že zodpovědný jsem byl v naší rodině jenom já?

Celý zničený jsem se dobelhal po celodenním vyučování domů. Bydleli jsme v největším zapadákově, který ve městě kdy existoval. Prošel jsem tmou rovnou do kuchyně, abych si načepoval vodu, jež by spláchla mou žízeň.

Netrpělivě jsem položil sklenici do dřezu a otočil kohoutkem. Čekal jsem, že se rychle naplní, ale namísto toho zůstávala pořád stejně prázdná, možná do ní spadlo jen pár mizivých kapek.

„Co to sakra?“ Nerozuměl jsem tomu a zkoušel poklepat na baterii.

Pomalu mi začínalo docházet, o co tady šlo. Připlížil jsem se tedy k vypínači. Stejně jako netekla voda, nešla ani elektřina.

„Tati!“ křikl jsem a poslepu se vydal do našeho společného pokoje.

Otec stál u okna a zíral ven.

„Neteče voda, ani nejde elektřina… Co se zase stalo?!“

Žádal jsem vysvětlení. A chtěl jsem ho okamžitě. Bez dalších tajemství!

„Odřízli nás, protože nezvládám platit účty,“ vzdychl, aniž by se mi snažil lhát.

„A že bys mi o tom něco řekl?! Mohl jsem ti pomoct!“

„V tomhle mi příliš nepomůžeš,“ promnul si spánky, „chodíš ještě do školy. Máš život před-“

„Mám život před sebou, ano, to už jsem od tebe slyšel. Tohle říkáš vždycky…,“ zamručel jsem a uraženě skočil na postel, „takhle dál fungovat nemůžeme. Potřebuješ pomoct. Dovol mi si najít druhou brigádu.“

„Uvidíme,“ usedl vedle mě a jednou rukou mě objal kolem ramen, „dejme tomu ještě nějakou chvíli, dobře? Pokud se situace nezlepší, řeknu ti.“

„No jistě,“ protočil jsem očima.

Oba jsme věděli, že by nikdy o pomoc nepožádal. Ani kdyby to mělo znamenat, že by nám nakonec nic nezůstalo.

Byl sice hodný člověk, ale taky neuvěřitelně hrdý. Myslel si, že všechno zvládne nakonec sám. Jenomže se mu spíše všechno vymykalo z rukou.

„Vy puberťáci… pořád se vám něco nelíbí. Z vás, aby jeden zešedivěl.“

„Zrovna ty máš co mluvit,“ narážel jsem na krutou realitu bez vody a elektřiny, „kdy chceš dát tohle dohromady? Kdy budeme zase normálně žít?“

„Už brzy,“ odhrnul mi patku blond vlasů z očí, „slibuju.“

„A pokud ne?“

„Dominiku,“ otec zvážněl a lehce si odsedl, „uvažoval jsem o tom už dlouho. Pokud se mi nepodaří splatit dluh a nezačne se nám konečně dařit, tak… no… myslím, že bude pro nás oba nejlepší, abys odcestoval zpátky do Anglie. Babička Olivia se tě velmi ráda ujme a-“

„Není jiná možnost?“

Nelíbilo se mi, kam tahle konverzace směřovala, ale něco podobného jako stěhování zpátky, jsem mohl očekávat už dávno. Jenom mě nikdy nenapadlo, že bych měl odejít bez něj.

„Ještě nevím,“ rozcuchal mi vlasy a vstal z mé postele, „ale slibuji, že jak budu s jistotou vědět, na čem jsme, dozvíš se o tom první.“

„No jo,“ odfrknul jsem si a ulehl na postel, abych si odpočinul.

Ruku na srdce, bez vody a elektřiny nebylo zrovna příliš věcí, které by se daly dělat. Uvelebil jsem se na své tvrdé matraci, zavřel jsem oči a pokoušel se meditovat.

Ať jsem se snažil sebevíc, vracel jsem se ve vzpomínkách na den, kdy k nám do obchodu zavítali oni muži v černém a jejich šéf. Když jsem nad tím tak zpětně uvažoval, možná šlo o jakéhosi bosse, mafiána, jenž se pokoušel otce stáhnout na nezákonnou cestu.

Bože, jen to ne, prosil jsem v duchu.

O něčem podobném jsem už slyšel a věděl jsem, že lidi, kteří si zahrávali s podsvětím, z toho nikdy nevyšli dobře.

Vybavil jsem si ty černé oči. Ten jeho nadřazený postoj, z něhož mi bylo tak akorát zle…

„Ty, tati?“ Promluvil jsem do ticha. Otec již byl v posteli a já tak zřejmě vyrušil jeho plánovaný spánek.

„Ano?“

„Před dvěma týdny…,“ připomněl jsem mu, „kdo byl ten muž, který si přivedl svoje gorily k nám do krámu?“

„Ale nikdo, jen jeden známý.“

„A co po tobě chtěl tak důležitého, že jste museli hovořit v soukromí?“

„Co je tohle za výslech?“ Nervózně se rozesmál, „znáš to. Nabídky, jak bych si mohl přivydělat…“

„Přijal jsi nějaké?“

„Samozřejmě, že ne. Nebyly legální,“ zvážněl hlas, „udělej mi laskavost, dobře? Přestaň se na toho muže vyptávat, buď tak hodný.“

„Ale já jsem na něj zvědavý,“ odporoval jsem s očima zabodnutýma do stropu, který jsem přes tmu venku sotva viděl.

„Nejde o nikoho, kdo by stál za zmínku. Věř mi.“

„Odkud se znáte?“

„A dost!“ varoval pevným hlasem, zatímco já se začínal pomalu bavit na jeho účet, „někdy jsi jako malé otravné dítě, víš o tom vůbec?“

„Jasně, že vím. Jedině tak ale zjistím, jak se věci mají.“

„A na co jsi stačil přijít?“

Po jeho slovech jsem se uklidnil a začal náš rozhovor brát o něco vážněji.

„Že mi neříkáš plnou pravdu,“ zašeptal jsem ve strachu o jeho bezpečí, „a nevím, co si mám o tvých lžích vůbec myslet.“

Kapitola 4: Kemal - Nevyřízené účty

Dnešek byl dnem, kdy bych nejraději nebyl vázán sliby svým kurtizánám. Chtěl jsem být sám. Možná si tak i stihnout zařídit jisté záležitosti… Nebyla chvíle, kdy bych si od pohřbu odpočinul.

Zezadu mne obklopily jemné paže smyslné a sebevědomé Izabelle. Začínala mi masírovat ztuhlá ramena a krk. Slastně jsem přivřel oči a spokojeně vydechl.

„Zdá se, že ses konečně uvolnil,“ zašeptala mi do ucha a já cítil, že se usmívá.

Seděl jsem na okraji postele a ona skrývala své nahé tělo pod rudým sametovým povlečením.

„I tak mám ještě hodně práce…,“ vyřkl jsem v obavách.

„Pořád přemýšlíš nad Katarínou?“ Změnila hlas na žárlivý a dotčený.

Pouhým náznakem zvednutí ruky jsem dal Izabelle jasně najevo, aby se mě přestala dotýkat. Otočil jsem k ní hlavu a povytáhl obočí.

„Nějaký problém, ženo?“ Zamračil jsem se stejně jako ona, „nemám snad nárok truchlit nad svou mrtvou manželkou?!“

„Jenom se ti snažím připomenout, že není jediná ve tvém životě. Máš ještě mě a dalších pět, kteří na tebe čekají.“ Přejela dlouhými nehty po mé hrudi.

„A další člen rodiny ještě přibude,“ sdělil jsem jí.

„Další… další člen?“ Nerozuměla tomu.

„Přece sis nemyslela, že nechám po Kataríně prázdné místo. Někdo ji musí zastoupit.“

„A nemohl by sis vybrat třeba někoho z nás, kdo by ti dělal společnost dva dny namísto jednoho –“

„Což by ale nebylo fér pro zbytek, že?“

Utnul jsem ji dříve, než by se stihla rozvášnit a pak bych ji v jejím monologu sotva zastavil.

Nelíbilo se mi, kam naše konverzace směřovala. Ani, jak moc troufalá se zdála v poslední době být.

„Omlouvám se, Kemale,“ povzdechla si, „myslím to s tebou dobře.“

„Opravdu?“ Uchechtl jsem se a popadl ji za bradu, pak jsem zabodl svůj zkoumavý pohled do jejích tyrkysových očí. „Má drahá, mám takový neblahý pocit, že si snažíš nahrabat výhody jenom pro sebe, než by o ně projevil zájem kdokoliv jiný z harému…“

„Takže sem prostě přivedeš nového člena?“

„Jedině tak to bude fungovat,“ přitakal jsem, „na každý den jiná kurtizána a ty…“

„Nezapomeň na Amila,“ odkašlala si.

„Co s ním?“

„Do holky má daleko, nepletu-li se.“

„Víš, nemít tady jeho, tak vy ostatní trpíte mou surovostí,“ pohladil jsem ji výhružně po tváři, „on jediný snese moje choutky. A tím myslím moje opravdové sadistické choutky, které i jeho mnohdy vyřadí z provozu na několik dní. Chtěla bys mě snad takhle zažít? Být hrubý k tak překrásné tvářičce?“

Přiblížil jsem se k jejímu obličeji a svádějícími doteky a otíráním se svými rty o její tváře jsem Izabelle donutil vzdechnout.

Zaryla své dlouhé nehty do mých zad a slastně zaklonila hlavu, čímž se doprošovala, abych sklouzl na její krk.

„Chtěla bys snad takový život?“ Ptal jsem se znova, protože posledně na má slova nereagovala.

„Klidně toho surovce přenechám Amilovi. Mně se líbí tvoje něha.“

„Tak mě příště nepokoušej,“ zašeptal jsem jí do ucha a odtáhl se.

Přehodil jsem přes sebe bílý, z větší části průsvitný župan, a nechal svou ženu v peřinách neuspokojenou.

„Kam jdeš?!“ vyjekla překvapeně.

„Dnes je konec měsíce. Mám pár pochůzek. Čekají mě nevyřízené účty.“

„Zrovna dneska?“ mlaskla nespokojeně.

S úsměvem jsem se vrátil k posteli, sklonil se k mé ženě a dravě jí vsunul jazyk až do krku, nakonec jsem ji pustil a sjel její bohem obdařené tělo pohledem.

„Až se vrátím, dokončíme začaté.“

***

Auto zastavilo před krámem. Počkal jsem, až mi moji lidé otevřou dveře a jako tenkrát zůstanou strážit venku i uvnitř.

Vešel jsem do obchodu a narychlo ho sjel pohledem. Tak nějak jsem doufal, že tady toho mladíka uvidím, ale jako kdyby se po něm slehla zem. Alespoň Samuel byl přítomen. Celý zaražený vstal od pokladny a sotva se mi dokázal podívat do očí.

„Daviesi,“ přikývl jsem na pozdrav a ukázal na dveře dozadu.

„Sultáne,“ reagoval, ale nevypadal, že by chtěl svůj dluh řešit v soukromí mezi čtyřma očima, „to už je konec měsíce?“

„Jsem zásadový muž, Samueli. Známe se dost dlouho, abys věděl, že si zakládám na přesnosti.“

„Jenomže… den ještě neskončil,“ pokoušel se mi oponovat, což mě donutilo se zamračit.

Sklouzl jsem pohledem na hodinky a ironicky se uchechtl. „Půl páté večer. Čas tak akorát. Takže, jelikož nehodláš opustit ten svůj pultík… kde jsou moje peníze?!“

„Dělal jsem, co jsem mohl. Kdybych dostal ještě dva týdny-“

„Zamítá se,“ vítězně jsem se pousmál.

Vlastně jsem byl rád, že nedokázal splatit svůj dluh.

„Takže… co by mi mohlo vynahradit dva tisíce osm set MYRů?“ Uvažoval jsem a pročesával si dlaní imaginární vousy, „co třeba ten mladík, Samueli?“

Davies nevypadal ani v nejmenším překvapeně, což mě zarazilo. Pochopitelně jenom na okamžik.

Jeho pevný postoj a zamračený pohled mě dovedl k dalšímu úsměvu. „Čekal jsi to… že ano?“

„Je mi líto, sultáne. Dominik není na prodej. Klidně mě vyžeňte na ulici, zabavte můj krám, ale mého syna vám nedám!“

Tentokrát jsem se musel rozesmát. Lehce jsem pokynul dlaní a moji lidé začali ihned pročesávat prostory krámku. Hledali mladíka, jehož tělo i duše odpovídala Samuelově dluhu.

„Pane,“ oslovil mě do pár minut jeden z nich a já ihned věděl, proč.

Zhluboka jsem se nadechl a pokoušel se spolknout svůj hněv. „Kde jsi toho hocha ukryl, Samueli?“

„Neukryl jsem ho,“ na tváři se mu objevil lehký úsměv, „rozhodl se odcestovat zpátky do Británie. Určitě už prošel letištní kontrolou. Nemůžete ho stihnout.“

Uculil jsem se. „Ale můžu. A taky, že ho stihnu.“

Pohnul jsem hlavou do strany. V danou chvíli moji lidé vyvedli Daviese ven. Za jeho troufalost ho nečekalo nic jiného než vězení.

Samuelova slova, křik… nic z toho jsem nevnímal. Soustředil jsem se jenom na jediné. Vytočil jsem číslo a netrpělivě čekal, až se hovor na druhé straně spojí.

Věděl jsem vše, co jsem potřeboval znát, abych mladíka získal. Stačilo mi jen jeho jméno, fotografie a letištní ochranka.

„Dnes ze země neutečeš!“ zašeptal jsem si sám pro sebe a představoval si před sebou chlapcovu tvář, „sultán vždy dostane, po čem touží. A já toužím vlastnit tvůj život, Dominiku Daviesi.“

Kapitola 5: Dominik - Únos

Stál jsem před obrovskou tabulí a sledoval, jak názvy zemí mizí a nové se zase objevují. Zbýval nějaký čas, takže jsem se šel ještě posadit na volné místo. Pořád jsem neměl ze svého rozhodnutí tak dobrý pocit, jaký bych měl mít. Opustit tátu, když se topil v dluzích a odletět zpátky do Anglie…

Kdy jsem se stal tak sobeckým?

Pravdou bylo, že jsem se unavil z těch neustálých sraček, ve kterých jsme se topili. Táta říkal určitě pravdu. Možná jsem prostě potřeboval pauzu od všeho stresu a odcestovat za klidem do své rodné vlasti je nejlepším řešením.

Periferním viděním jsem zahlédl dva muže z ochranky. Stáli u sloupu a zírali do mobilu. Měl jsem takové divné tušení, že si mě prohlíželi. Otočil jsem tedy hlavu jejich směrem a nenápadně se zahleděl na oba podezřele zírající chlapy.

Zřejmě jsem se nemýlil. Jeden z nich těkal očima z mobilu na mě a zase naopak. Jako by se snad ujišťoval. Nakonec si zajel prstem do ucha a jeho rty se pohnuly. Odtušil jsem, že odpovídal do vysílačky, nebo něco nahlašoval.

Povzdechl jsem si, zakroutil hlavou a odvrátil zrak. „Dominiku, Dominiku… už ti z toho všeho hrabe.“

Měl jsem nutkání plácnout se dlaní do tváře, abych se konečně vzpamatoval, ale takhle na veřejnosti mi to přišlo obzvláště divné. Možná i trochu trapné.

Od chvíle, kdy k nám do krámu přišel ten zazobaný podivín a jeho gorily, jsem trpěl stihomamem, že mi byli v patách.

Se špatným pocitem jsem se zvedl a raději se rozhodl najít terminál, z něhož za půl hodiny odletím do Velké Británie. Do deseti minut určitě otevřou přístupovou cestu k letadlu a já se budu moct v klidu usadit.

Sotva jsem se postavil na nohy, cestu mi zkřížila ochranka, která ještě před chvíli postávala opodál.

„Nějaký problém?“ otázal jsem se nechápavě a prohlížel si jejich tváře.

„Běžná namátková kontrola. Můžete, prosím, s námi?“ Zaznělo z úst jednoho z nich, zatímco ten druhý se nijak nevyjadřoval.

„A bude to trvat dlouho? Letadlo mi za chvílí odlétá a já bych ho nerad zmeškal.“

„Ujišťujeme vás, že svůj spoj v klidu stihnete.“

Líbilo se mi, jak byl slušný, a proto jsem naivně přikývl. Možná jsem se nevědomky stal svědkem něčeho podezřelého, co se na letišti událo a já si ani nevšimnul? Třeba proto na mě tak zírali. Viděli mě na kamerovém záznamu, jak stojím vedle podezřelého, kterého hledají…

Náhle jsem se cítil důležitý. Sebevědomě jsem oba muže následoval chodbou pro zaměstnance, jež se vzápětí proměnila v labyrint.

„Kam jdeme?“ ptal jsem se a začínal se cítit nejistě.

„Žádný strach. Kontrolní místnosti jsou bohužel trochu z ruky. Vaše letadlo zdržíme, abyste ho stihl. Prosím, žádnou paniku,“ chlácholil mě pořád jeden a ten samý a já si neodpustil rýpnutí.

„Ten druhý toho moc nenamluví. Je němý, nebo co?“ Zazubil jsem se, aniž by mě zprvu napadlo, jak nemístně má poznámka vyzněla.

Ani jeden mi neodpověděl, pouze si vyměnili pohledy s povytaženým obočím. Asi si mysleli, že jsem je neviděl.

„Prosím, nastupte,“ žádal mě, když se před námi otevřely dveře výtahu.

Poté, co jsem uposlechl, jsme se rozjeli do nejnižšího poschodí. V tu chvíli jsem začínal mít srdce až v krku.

Ihned po otevření dveří výtahu mne popadli za paže a vyvlekli ven na malé podzemní parkoviště, kde čekalo zaparkované černé auto. Stejné jako jedno z těch, v nichž k nám do krámu přijížděli muži v černém.

„Co… co se děje?! O co tady jde?!“ rozkřičel jsem se, ale něco mi říkalo, že mi tady nic nepomůže, dokonce ani moje hlasitá ozvěna.

„Oceníme, kdybyste nekladl odpor a vrátil se ke svému pánu, od kterého jste utekl,“ promluvil opět jeden a ten samý chlapík z letištní ochranky.

„P-prosím? Jaký pán?! O čem tu žvaníte?!“

Zaraženě jsem sledoval, jak z auta, přesněji ze zadních dveří, vystoupil můj starý dobrý známý.

Nabručený týpek, který mě tehdy málem nechal pochcat za pultem!

„Nastoupíš si sám, nebo ti mám pomoct?“ promluvil jedovatým hlasem, zatímco němý chlapík z letištní ochranky pomohl dalšímu bodyguardovi naskládat moje zavazadla do kufru auta.

„Nikam s vámi nejedu,“ zamručel jsem a na protest svraštil čelo.

„Poslední šance odejít dobrovolně a bez násilí,“ vyhrožoval týpek v černém, ale já nereagoval.

S hlubokým nádechem pohodil hlavou do strany. Cítil jsem pevnější sevření. Vzpíral jsem se, když se mě letištní ochranka pokoušela dostat k autu, z jehož zadních sedadel se vynořil další černě oděný týpek, který se mě pokoušel zatáhnout dovnitř.

„Ne! To nemůžete! Tohle je únos, slyšíte?! Únos!“ nezapomněl jsem se bránit kopáním a křikem.

Nadával jsem ze všech sil, ale zdálo se, že mi byl odpor houby platný. V momentě, kdy mě násilím zavlekli do auta, mi do únikové cesty vlezl pan bručoun. Usedl dovnitř, čímž mě natlačil na svého kolegu a zabouchl dveře.

„Jeďte!“ přikázal.

Nechápavě jsem zakroutil hlavou. Možná jsem se skutečně zbláznil, nebo mi jenom nedocházelo, do jaké jsem se dostal situace, ale teď, co jsem tady a všechny moje šance na útěk byly zmařeny v jediném okamžiku nastartování motoru, ze mě opadal veškerý pociťovaný prvotní strach.

„Uvědomujete si to, že ano?“ Ujišťoval jsem se, „unesli jste mě… a máte tu drzost mi ani neříct, proč!“

Ticho. Nikdo z nich ani nemuknul.

„A navíc mě ještě ignorujete!“ Nepřestával jsem kopat kolem sebe. Možná jsem jenom hluboko v sobě doufal, že pokud budu nesnesitelný, tak mě vysadí při první příležitosti někde na dálnici. Něco mi ale říkalo, že takové štěstí mít rozhodně nebudu a moje chabá sebeobrana proti nim neuspěje.

***

Auto zastavilo před obrovskou pozlacenou branou. Z každé strany se rozpínala vysoká betonová stěna, na jejímž vrcholu stála kamera hlídající vjezd na soukromý pozemek.

Nabíral jsem dojmu, že se jednalo o vstup do přísně střeženého vězení. Tam by ale neměli dlouhý dobře udržovaný trávník, umělecké sochy, ani dokonale upravené záhonky hýřící exotickými barvami.

Auto se otočilo u kašny naproti vchodu honosného sídla s historickými prvky.

„Vystup!“ tento příkaz byl prvním slovem po třech hodinách totálního ticha, když už byly dveře auta dokořán a já se zmohl jenom na zírání ven bez pohybu.

Nemohl jsem odlepit oči z ohromného domu s béžovou fasádou. Ven se mi ale ani v nejmenším nechtělo.

Pořád jsem měl v hlavě slova chlapíka z letištní ochranky. Že prý jsem utekl svému pánovi…

Něco mi říkalo, že člověk, který si mě sem nechal tak nelidsky přivést, nemohl být nikdo jiný než majitel pozemku. A věděl jsem, že jediný, kdo by mohl být podobného činu schopen, byl ten oslizlý zazobaný mizera, který přišel obtěžovat mého tátu!

„Neslyšel jsi snad?!“

Zakroutil jsem hlavou. „Ne. Nevystoupím, dokud mi někdo nevysvětlí, proč jsem tady? Co po mně, sakra, chcete?!“

Kapitola 6: Kemal - Rituál přijetí

„Říkal jsi, že v noci jsi jenom můj,“ zašeptala mi do ucha Izabelle, když mě objala zezadu kolem pasu, přitiskla na má záda svoje nahé horké tělo a vtiskla mi na rameno letmý polibek.

Pohladil jsem její dlaně jako důkaz pozornosti, ale od oken jsem neodstoupil. Zvědavě jsem pozoroval dění venku a byl připravený zasáhnout, kdyby Dominik začal dělat potíže.

„Má drahá,“ oslovil jsem ji a následně opravil, „říkal jsem, že až se vrátím, dokončíme, co jsme nestihli. Ne, že se ti budu věnovat po celou noc, která mimo jiné ještě ani nenastala.“

„Co tam máš tak zajímavého, že mě ignoruješ?“

Postavila se na špičky a naklonila se přese mě, aby lépe viděla.

„Nic,“ usmál jsem se, „jenom jednoho nezbedného hocha.“

„Hocha?“ zašeptala zvědavým hlasem. „Copak? Zase charita?“

„Tak nějak,“ odvětil jsem, i když mi bylo jasné, že si pouze rýpla na můj účet.

Ta se těch malých zanedbaných a vyhladovělých dětí z chudých rodin doslova štítila, zatímco já jim jednou za čas umožnil žít lépe. Dával jsem jim vzdělání a přispíval jejich rodině na obživu.