PETRA NACHTMANOVÁ

POPELKA S HADÍ DUŠÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 19. a 17. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Melody Pond

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-25-0 (epub)

ISBN 978-80-88272-26-7 (mobi)

Peníze, nebo život

Kubovi Koranovi docházely síly. Během několika dní a nocí položil zcela jasnou otázku: „Peníze, nebo život?“ Ani jednou se nedočkal očekávané odpovědi. Čtyřikrát na něho přepadení odvážně ječeli: „Sakra, vezmi ten prokletej život! Skonči všechno utrpení. Tak rychle, dělej!“ A jednou přepadený muž neříkal minutu vůbec nic, zapálil si cigáro a pak ho kopl přímo mezi nohy.

„Neotravuj, magore! Soustřeď se na jiný věci. Hlavně ze svýho života vynech mou osobu a všechny moje přátele, jasný?“ Potom následoval pořádný kopací nášup od neznámého. Kuba byl rád, že se odplazil do křoví, kde ho během chvíle vyčmuchal vlčák, který se tu zrovna venčil s pánem oblečeným v noblesní kožené bundě.

„Azore, fuj! Nech pána, smrdí! Fuj! Ještě od něho něco chytneš. A klidně tě píchne nakaženou injekční stříkačkou.“

Pes poslouchal a brzy se vzdal nalezené oběti. Kuba se pak ze všech sil odvrávoral do bunkru v lese, kde kdysi nocoval společně s bandou bezva trempů.

Ještě dneska pajdal jako vysloužilec po letech služby za blaho lidských spoluobčanů. Na čas ztratil kuráž okrádat tímto stylem, kdy slušně položil dotaz a na nikoho se hned nevrhl. Neměl žaludek na to, aby někoho jen tak snadno odkrouhnul. Kuba pokaždé utekl a děkoval všem nebesům, že mu nedala do vínku schopnost zabíjet, protože by se už důkladně topil v prolité krvi.

Nechtěl brát nikomu život. Potřeboval prachy. Děsně moc prachů!

Právě se v pátečním prosincovém ránu toulal ulicemi města a uvědomoval si, jak moc ho rozčiluje padající sníh. Nesnášel zimu. Chtěl si každý rok vyjet do pořádného tepla. Kamsi za exotikou. Palmy nad hlavou. Moře před sebou. V ruce jeden z báječných barevných koktejlů s deštníčkem a dlouhým brčkem. Nohy v rukou masérky s obnaženým tělem a květinovým věncem na hlavě, ale i kolem krku... „Jo, jo... ostrovní krásky.“

Povzdechl si a vzápětí se zamračil. Krásky by bral jen na masáže a na obsluhu dobrým jídlem a pitím. Donášky až k jeho lehátku. Možná by i nějaký sex unesl, ale rozhodně ne žádné zaláskování a svatební orgie. V tomhle směru se ženami jednou provždy skončil. První manželka ho obrala po rozvodu o veškeré vybavení bytu. Nezbyla mu ani jedna pitomá vidlička na napichování tlačenky s cibulí. Druhá bejvalka ho hnusně vykopla z jejich společného družstevního bytu. Zároveň dostal i padáka v zaměstnání, protože si začala s jeho šéfem. Najednou držel v ruce jeden kufr hadrů a příruční tašku s několika maličkostmi.

Život v ubytovně ho strašně deptal. Denně tolik lidí kolem sebe. Chtěl přijít z brigády a mít klid, ne se s někým přetahovat o zaplacenou postel, nebo čekat hodinu na volnou sprchu.

Nakonec ho v jistém smyslu zachránila Máňa. Zkušená dřívější prostitutka a současná příležitostná žebračka. Od kolemjdoucích již vyprosila dost peněz, aby dohromady s úsporami lehké děvy pořídila malý byt. Žádná extra třída, podřadný byteček, kde věčně nefungovala elektrika a voda. Jenže tam měl vlastní postel, kde bez obav přespával. Máňa se ale poslední měsíce vrhla na alkohol. Už nedokázala zůstat ani půl dne střízlivá. Nesnášel ty její opilecký žvásty. Když se u ní plánoval zašít, musel dorazit s lahví vodky, aby na něho neprskala.

Byl u Máni jakýmsi podnájemníkem, tak co by chtěla? A navíc, ne sám. Chodila za ní jakási Julie, taky z ulice a ten její frajírek s přezdívkou Los.

Kuba se s ní sice několikrát vyspal, ale jen na začátku jejich seznámení. Pak se držel s intimnostmi zpátky. Posledních několik měsíců jí dával jasně najevo, že tady žádná svatební kytice nevykvete. Z Máni se stala obyčejná vdavekchtivá saň.

Dokud se neocitl na ulici, tak se živil jako řidič. Rozvážel zboží po republice a nenapadlo by ho ukradnout ani čokoládovou tyčinku. Na ulici však prachy nepadaly do klína. Co si člověk nevyžebral nebo neukradnul, tak nebylo. Různé triky se naučil od starého Pepka Záložníka. Nejčastěji si přišel na peněženku v obchodním centru a ve veřejných dopravních prostředcích. V cukrárně u Evuše se plánoval nechat chytit při činu a zavřít za mříže, kdyby mu větší suma peněz nevyšla. Takto by si zajistil spokojené přežití zimy.

Od Máni musel pryč. Co nejdřív. Dál už s ní nevydržel. V noci přišel do jejího bejváčku, přišourala se k němu v nějakém erotickém vytahaném prádýlku. Nejspíše ze sekáče.

„Vezmeš si mě, nebo ne?“ ptala se ho s cigárem v jedný ruce a se skoro prázdnou flaškou alkoholu v druhé.

„Kam chceš vzít, Maruško?“ ptal se jemně, protože v opilosti na ni zabíralo jenom extra milé jednání.

„Do obřadní síně, Kubíku.“

Začala škytat, a tak mu předala zbytek cigarety. Nalila do sebe pořádnou dávku vodky. Hodlal něco odpovědět, ale složila se mu před očima na koberec.

„Už máš dost, Máňo!“

Vytáhl ji bezvládnou na gauč a všiml si, jak svou žádost o vdavky vzala ve velkém stylu – chlebíčky, chuťovky, víno a plná miska nakrájených pálivých klobásek, které tolik zbožňoval. Přikryl ji aspoň dekou, aby neřekla. Snědl pár okoralých chuťovek, dva chlebíčky a klobásky si vzal k sobě do pokoje.

Ráno se vzbudil ještě za tmy a potuloval se sem a tam. Musel něco vymyslet. Peníze by všechno hravě vyřešily. Koho má okrást, aby nešlo jen o pár stovek? Kam zajít? Šel by do banky, ale bál se brzkého odhalení. Před více lidmi panikařil a nasadili by mu pouta na ruce dřív, než by si ty cenný papírky pořádně osahal.

Díval se, jak se děti houfují u autobusů a čekají na odjezd do školy. Začalo víc sněžit. Dětem se sníh líbil. Komu by se padání vloček nelíbilo, když by se mohl kdykoliv vrátit domů do tepla? Asi se pěkně dlouho neohřeje. Možná půjde vystrašit někoho do té banky, tak ho aspoň na několik měsíců zavřou. Jenže v base by zase potkával hodně lidí a znovu by se necítil nejlíp.

Chtělo by to zázrak.

Opravdový nebeský zázrak, kdy by penízky hezky spadly z nebe a pořádně by se napakoval.

Prošel ulicí, zahnul do aleje, pokračoval kolem jednopatrových rodinných vilek, přeskočil příkop na pravé straně silnice a mířil k zasněženým stromům a keřům. Pochodoval po okraji louky. Již půlhodinu hustě sněžilo a neviděl ani na krok.

Muselo se to stát. Zakopl o něco napůl zasněženého a jen tak tak se zachytil o větve nejbližšího keře. Bohužel, zledovatělé ostny se mu zabodly do kůže přes tenké vlněné rukavice. Sykl bolestí a stáhl si rukavice. Když se díval dolů na zem, došlo mu, že tam je sice něco krvavého, ale nejde o jeho krev...

„Bože na nebesích, já mám snad vidiny samotnýho bankéře!“

Opatrně se sehnul k zemi, a než se dotkl pokladu v roztržené igelitové tašce, nasadil si zpátky své vlněné rukavice. Před ním ležela pořádná hromada peněz. Některé bankovky byly potřísněné krví, ale to ho momentálně neznepokojovalo. Rozhodl se vše odnést a pak opatrně sledovat, jestli se po nich někdo neshání. Bankovky i mince vypadaly jako uložené v mrazáku, napůl zaváté sněhem, ale perfektně ztvrdlé mrazem. Slepené je narval k sobě do batohu, a dokonce použil i záložní látkovou tašku, jelikož batoh vše nepobral.

„Však se u mě zahřejete. Nebojte se, prašulky moje.“

Několikrát se rozhlížel kolem sebe, jestli se tady někdo nepoflakuje. Na to, aby zjistil, že tudy jen tak někdo neprojde, nemusel okolo slídit jak pes. Naposledy se podíval na všechny světové strany, nasadil úsměv a vydal se tam, kam původně šel – do bunkru. Nyní se mu bude daleko lépe přemýšlet, co se svým životem udělá dál.

Do večera napadlo dobrých dvacet centimetrů sněhu a přes noc přibylo dalších deset. Hustě sněžilo ještě tři dny a noci. Každý se zabýval odklízením hald sněhu a řešením silniční kalamity. Sníh začal roztávat až v neděli. Nikdo neměl do té doby ponětí, že o několik metrů dál v poli, kde u křoví našel Kuba dva miliony korun, ležel mrtvý člověk.

***

Kuba Koran nebyl žádný hlupák. Moc dobře věděl, že peníze někde chybí. Nejprve hledal informace, jestli někdo nevyloupil poštu nebo banku. Ovšem nic podobného nikdo nehlásil, ani noviny o ničem nepsaly. Muselo jít tedy o něco jiného. Krev na penězích mu jasně říkala – tady nešlo o žádnou náhlou „ztrátu“ životních úspor. Nalezený obnos činil dohromady 2 135 525 Kč. V bunkru o všem rozmýšlel v dostatečném klidu. Hned další den ráno konal a utrácel drobné mince. Rád by se dozvěděl, komu peníze patřily, ale nebyl blázen, aby na vlastní pěst pokoušel osud. A odevzdat nález na policejní stanici? Ani nápad! Plánoval něco jiného.

Nejprve se chtěl zbavit několika zakrvácených pětitisícovek, ale nakonec je odložil stranou a začal od nejmenších hodnot, aby nebudil pozornost. Pozvolné utrácení přerušila jedna nevyhnutelná větší investice. Došel na tržiště nakoupit několik kousků lepšího oblečení, ale ne zase tak dobrých, aby na sebe upoutal zbytečně moc pozornosti. Nikdo nesměl ani náznakem vědět o jeho balíku.

Během jednoho dne si pronajal malý byteček. Stačilo mít peníze, vypadat slušně, a už nikdo neohrnoval nos.

Vyřešil i vztah s Máňou. Zakoupil jí pár lahví alkoholu a karton cigaret. Dárek. Sice nerad dával dary, kterými se někdo ničil, ale stejně by nic jiného nepřijala.

„Maruško, stěhuji se. Našel jsem si vlastní byt.“

„Ty? Kdes sebral prachy?“

„Však víš, kdo umí...“

„Hajzle, udám tě!“

„Ale Maruš, to bys přece nedovolila. Sebrali by tě společně se mnou. A vůbec, když jsi tak zvědavá, dostal jsem práci jako hlídač parkoviště i s bydlením. Už mě tohle poflakování a riskantní zlodějina nebaví. Však sama dobře víš, já se zlodějem nenarodil, a k tomu neslavím žádný mimořádný úspěchy,“ zalhal zcela přesvědčivě

„Hmm, k čertu s tebou!“

„Něco jsem ti donesl. Na rozloučenou.“

Vzala si tu tašku celkem bez zájmu. Určitě byla na suchu, proto vypadala tak křehce. Stejně jako vždycky, když trpěla kocovinou a po ruce žádná první pomoc. Dokonce ji nezajímal ani obsah tašky.

„A kam se stěhuješ? Vezmi mě sebou.“

„Máňo, hrozně piješ.“

„Kvůli tobě!“

„Nesváděj nic na mě, já tě do ničeho nenutil.“

„Fajn, přestanu.“

„To nic neřeší, máš svůj byt. Já budu taky ve svým. Občas můžeme zajít na kafe nebo na oběd.“

„Tahle díra nestojí za nic. I tobě se to tady hnusí.“

„Máňo, vezmu si moje věci a jdu. Někdy se za tebou stavím.“

Vyprovázela ho s křikem a s nadávkami, pak zase s prosbami a milými slovy. V jednu chvíli mu jí přišlo líto. Kdysi mu pomohla a on ji nyní bez výčitek opouští. Musel. Ženská posedlá vdavkami se mu prostě nehodila. Odešel a nechal ji řvát na chodbě.

***

Kuba Koran se o zavražděném muži z pole dozvěděl deset dní po nálezu peněz a tři dny po zveřejnění článku v krimi rubrice denního tisku.

„Na poli nedaleko Veleslavína bylo v ranních hodinách nalezeno tělo muže. Neznámý zemřel následkem dvou průstřelných ran. Žádáme svědky, kteří by pomohli muže na přiložené fotografii identifikovat, aby se ozvali policejnímu komisaři na telefon…”

„Koukám, jak jsi do případu zažraný, znáš ho?” vytrhl ho ze čtení číšník Petr Kubka, když mu nesl objednanou gulášovou polévku s chlebem.

„Někoho mi připomíná. Ne, neznám ho, ale určitě jsem ho jednou viděl.“

„Dám ti dnešní tisk, tohle je už pár dní starý. Oni ho už identifikovali. Představ si, manželka se mu vrátila z Thajska, kde dovolenkovala s kamarádkou. Manžel zavražděnej a ona napěchovaná štěstím z dálavy. To je děs, co?“

„Hmm, to je,“ přisvědčoval známému a vzal si od něho dnešní noviny, kde si přečetl podrobnosti. Kuba ho hned poznal. Šlo o pána s vlčákem, který ho nedávno tak dožral svými proslovy. Vypadal už od pohledu namyšleně a ejhle, určitě se jednalo o nějakého grázlíka. Jinak by mu nikdo nezpůsobil střelná zranění, kterým podlehl.

Krev na penězích se neobjevila jen tak, to hned věděl. Proč by však pátral po zločincích, když mohlo jít o nehodu? Krvavé peníze mu však nic nezprotivilo.

Druhý den ho v novinách upoutala jiná zpráva: „Vražda z pole souvisela se smrtí dvou bezdomovců.“

„Ty víš něco o zabitých bezdomovcích?“ ukázal na titulek, když si zase seděl v restauraci u bývalého souseda. Konečně si k němu zase mohl sednout jako chlap, co má na pořádný oběd, ne pouze na polívku s tvrdou houskou. Ale jinak považoval Petra za prvotřídního chlapáka. I když Kuba neměl střechu nad hlavou, nevyhodil ho nikam na mráz a občas mu i dovolil přespat v kamrlíku u skladu, výměnou za noční hlídání.

„Jo, psali o nich asi týden před tím, než našli chlápka na poli. Noviny už ale určitě nemám, ty už jsou někde na zátop v kotli. Zkus internet.“

„Blázníš? Já s tím neumím. A nešlo by to nějak zjistit, o koho šlo? Dost by mě to zajímalo, protože možná jsem je znal a třeba bych mohl v něčem policii pomoct.“

Na policii se samozřejmě jen tak vymlouval. Nepatřil k bláznům, kteří by něco věděli a za dobrotu přišli i o poslední žebrací svobodu. Klidně by ho zavřeli za právě vyřešený zločin. Teď už jejich odsouzení nepotřeboval ani za mák.

„No, dobře. Počkej, až obsloužím stůl u okna a pak půjdeš se mnou dozadu. Najdu ti potřebnou zprávu a přečteš si to tam.“

Kuba Koran koukal jak smyslů zbavený. Takovou smrt nikomu nepřál. Vždyť i žebráci byli sakra lidi! Zpráva zněla dost děsivě:

„Ve čtvrtek byla k ránu nalezena dvě mrtvá těla v parku. Šlo o bezdomovce, kteří si nejspíše chtěli na lavičce oddávat milostným hrám a zapomněli na okolní mráz. Několik ranních návštěvníků parku tak mohlo zahlédnout dvě zmrzlé lidské sochy ve spodním prádle. Policie dorazila na místo činu do patnácti minut po zavolání kolemjdoucího na tísňovou linku policie. Ihned po příjezdu místo uzavřela...“