MARIE JAKOUBKOVÁ

ZPĚTNÝ CHOD

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Marie Jakoubková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 78. a 61. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-28-1 (epub)

ISBN 978-80-88483-29-8 (mobi)

Úvod

Tu osudovou sobotu bylo až neskutečně překrásné počasí. Nebe se pyšnilo svou blankytnou modří bez jediného mráčku a slunce svítilo jasněji než kdy dřív. Tu a tam zavál příjemný teplý jarní vánek a zlehounka si pohrával s jejími kučeravými vlasy. Tančil v nich tak zaujatě, že když se konečky pramínků dotýkaly jejího zátylku, šimralo ji z toho na zádech.

Seděla na lavičce před bytovkou, kterou sdílela s několika dalšími rodinami a pozorovala své děti, jak si o pár metrů dál hrají na písku. Sem tam zaslechla jejich švitořivé hlásky, když se mezi sebou dohadovaly a domlouvaly se na další hře.

S úsměvem na tváři přivřela víčka a nechávala se od hlavy až k samým patám prohřívat září a teplem, jež se linuly odkudsi z dálav vesmíru. Co víc člověk potřebuje ke štěstí, proběhlo jí myslí.

Jednu věc vlastně ano. Totiž daleko více než svit slunce miluje a vždy milovala pozorování oblohy v noci. Pořídila si k tomu amatérský teleskop a každý večer poté, co ukolébá Martínka s Jaruškou ke spánku, vydá se do svého vlastního světa, plného hvězd, vesmírných mlhovin a dalších unikátů, jež jí fascinovaly od doby, kdy jí dědeček vzal poprvé do planetária.

Děti ten večer zalehly docela brzy. Ani nechtěly přečíst pohádku. Popřály Radce dobrou noc, políbily ji každý na jednu tvář a odešly do společného pokojíčku. V bytě dva plus jedna to ostatně ani jinak nešlo. Radka se vzdala nároku na vlastní ložnici a již několik let spává v obýváku na rozkládacím gauči. Ale nestěžuje si. Vlastně vždycky ráda usínala u televize, a tak provizorní řešení, které se zdálo být už téměř permanentním, jí v podstatě vyhovovalo.

Manžel a otec obou dětí je opustil už skoro před pěti lety. Jarušce tou dobou bylo necelých šest měsíců, když si najednou uvědomil, že rodinný život není pro něj. Že se na takový závazek ani zdaleka necítí, a navíc mít na krku jednu partnerku až do své smrti, mu přišlo příliš staromódní.

Tehdy to Radka hodně dlouho vstřebávala. Snažila se jeho postoj pochopit, porozumět takovému chování, ale naprosté znechucení jí zkrátka zatemnilo mozek a ona pro něj neměla jiného označení, než že je sobeckým a bezpáteřním parchantem.

Se dvěma dětmi, z nichž jedno byl teprve kojenec, se plahočila den po dni, měsíc za měsícem, od výplaty k výplatě, vlastně od jedné státní podpory k té další. Občas to měla hodně těžké, ale snažila se nedávat na sobě nic znát. Chtěla pro své děti jen to nejlepší a i přesto, že byla na vše sama, dokonale si poradila s rolí obou rodičů.

Nejkrušnější chvíle pro ni bývaly a stále jsou takové, když za ní jedno z dítek přijde a začne se vyptávat na tatínka. Rozhovory tohoto typu ze srdce nenávidí. Ač se přesvědčuje jakkoli hluboce, že má v sobě vše již dávno srovnané, podobná nevinná otázečka na otce jejích dětí ji rázem vrátí v čase a ona je v tom namočená zase až po uši. Rána na duši, jakou je tato, se holt bude hojit ještě hodně dlouho. A není vůbec jisté, zda se někdy zacelí úplně.

Jako již mnoho večerů předtím, zasedla si i dnes na svou otočnou židličku k oknu a přitiskla pravé oko k místu, jež ji během několika vteřin propojilo s hlubokým univerzem. V ten moment vždy rázem zapomněla na strasti všedních dní. Tady si bezpečně uvědomovala, jak je její život oproti rozlehlosti všeho ostatního kolem absolutně miniaturní a mnohdy i povrchní. Cíleně si oddychla a ponořila se do tmy, kterou vyplňovaly jasné hvězdy. Tak jako bylo nebe čisté a klidné v odpoledních hodinách, stejně tak i v noci zářilo vše na obloze jasněji jako už hodně dlouhou dobu ne.

Poslepu nahmatala na stolku tlustý zápisník. Pokaždé, když nebe dovolí, poznamenává si každičký detail, jenž jí v ten moment přijde jakýmkoli způsobem zajímavý nebo důležitý. V notesu má k těmto účelům nalinkované chlívečky, do nichž zapisuje souřadnice a další data, která okoukala v televizi z pořadů o vesmíru.

Mnohokrát si sebe samu představovala jako úspěšnou astronomku, po níž jednou pojmenují například nově nalezenou planetu nebo jiné těleso, které zatím nikdo neobjevil.

Vytáhla propisku a jako první údaj zapsala datum 25.05.2023. Fáze Měsíce byla přesně v polovině mezi novem a úplňkem. Vyznačila proto do příslušné kolonky velké písmeno D. Naměřila souřadnice místa, v němž se Měsíc právě nacházel a též je bezmyšlenkovitě načmárala do notesu. Pozornost přesunula na jednotlivá souhvězdí a doslova se kochala, jak jsou tu noc hvězdy krásně viditelné. Dokonce i ta u velkého vozu, kterou člověk není schopen úplně zřetelně vidět. Ví o ní, ale často zůstává ukrytá za nejrůznějšími drobnými mráčky, mlhou nebo ji překrývá další těleso menších rozměrů, třeba odlomek vesmírného kamene či jiné „smetí“.

Dnes však zářila tak jasně, až ji nahlodávala myšlenka, že se snad o kousek přiblížila. Je to vůbec možné?

Dumala nad svou přebujelou fantazií a komicky se usmívala. Něco ji však vzápětí přinutilo podívat se znovu do svého notesu. Nabyla zvláštně silného dojmu, jako by prve něco důležitého přehlédla. Překontrolovala datum. Ověřila i souřadnice Měsíce. Stále se shodovaly s těmi, které zaznamenala do sešitu. Vše se zdálo být v naprostém pořádku. Tak proč ale nemohla pustit z hlavy dotěrnou myšlenku, že tady něco nehraje?

Nalistovala o pár stránek dozadu. Jednalo se skoro o dva týdny nazpět. Po celých čtrnáct dní bylo zataženo nebo oblačno, takže svůj koníček musela na dlouhou dobu opustit a věnovat se jiným věcem. Přecházela listy sem a tam a jediné, co jí dávalo trochu smysl, bylo, že ve svých výpočtech přece jenom někde udělala chybu. A pokud k ní nedošlo dnes, mohlo se tak stát před těmi čtrnácti dny, což už stejně není schopna ověřit. Pravděpodobnost, že to tak bylo, určitě existovala. Ne vždycky je na svůj výzkum úplně čilá.

Co když ale nepochybila? Co když jsou hodnoty přesně takové, jaké si je zapsala? Znamená to něco zásadního?

Pokaždé, když se dostala do podobného stresu, vzpomněla si na svého již zesnulého dědečka…

Kapitola první

Před 25 lety

O letních prázdninách jezdila Radka ke svým prarodičům na Šumavu. Těšila se na dva měsíce, strávené po boku babičky Jarmily a dědy Pepy celý školní rok. Hned v září, když znovu zasedla do lavice, si plánovala, co s nimi další prázdniny prožije a jak to bude určitě bezva.

Milovala je oba stejně. K dědovi však měla přece jen o kousek blíž. Zejména kvůli jeho znalostem o vesmíru. V Radčiných očích byl skutečným astronomem. Hltala každičký příběh, který jí vyprávěl. O velkém třesku a vyhynutí dinosaurů. O prvním přistání na Měsíci a dalších lidských pokusech navštívit různé planety, byť jen v podobě na dálku řízených raket.

Jako malá si často představovala, že až jednou vyroste, dočká se sama podobného výletu. Věřila, že lidstvo tou dobou zaznamená takový pokrok, že nebude nic překážkou. Pokud se Neil Armstrong dostal do vesmíru už v roce 1969 a technologie od té doby šla skutečně hodně kupředu, nemohl by mít vývoj stagnující či dokonce opačný charakter…

Nyní se svým tehdejším pohledům na svět usmívá. Určitá část dětské duše v ní však pozůstala i do dospělosti. Snů se nikdy nevzdávala, a to ani v momentech, kdy bylo rozumnější zaměřit se na něco reálnějšího a více hmatatelného.

Jednou, uprostřed léta, seděli s dědou venku před domem a na ohýnku si opékali buřty. Současně pozorovali noční oblohu a rozplývali se nad rozlehlostí, jakou vesmír pojímá.

„Dědo?“

„Ano, Raduško?“ Děda se na ni otočil čelem, protože správně vytušil, že bude následovat velice důvtipná otázka. Už svou vnučku v tomto ohledu znal a pokaždé se znovu a znovu divil, co vše ještě její malá hlavička vymyslí. Jinak tomu nebylo ani tentokrát.

„Dědo, co je za vesmírem?“ Děda Pepa vykulil oči a zároveň se drobně zamračil.

„Co je za vesmírem?“ zopakoval po ní.

„Ano. Víš, minule jsi mi říkal, že se vesmír neustále rozpíná a zvětšuje!“ Děda souhlasně přikývl. „Kam se tedy rozpíná? Co je to za prostor, že se do něj pořád může rozpínat?“

Děda se zasmál. Místo pobavení nad vnuččinou fantazií však tentokrát spíše zakrýval svou osobní neznalost. Copak by tohle mohl běžný člověk vědět? Nikdo přece nedokáže dohlédnout na samý konec vesmíru. Neexistuje žádný přístroj, který by to svedl! A je vůbec taková hypotéza pravdivá? Třeba to, že se vesmír stále někam rozpíná, ve skutečnosti ani není pravdou.

Radka si ho pozorně prohlížela. Dle jeho zamračeného výrazu nabývala dojmu, že svého dědu nachytala. Poprvé opravdu nevěděl, co jí odpovědět. A zřejmě ho to trápilo. Chytila ho proto za ruku a přitiskla se k němu bokem.

„To nevadí, dědo, že neznáš odpověď. Fakt!“ snažila se ho uklidnit. Děda nic neříkal. Jen se jí podíval hluboko do očí a lehce se usmál. Nato pozvedl hlavu k nebi a několik minut sledoval skvosty, jež noční obloha nabízela. I Radka se dívala a na svou složitou otázku na chvilku zapomněla.

Vybavila se jí znovu o pár dní později. Děda jí tou dobou vyprávěl zase něco o vesmíru, jejím oblíbeném tématu. Radka mohla na jeho rtech oči nechat, jak byla napnutá.

„Ty, dědo?“ A je to tady zase, pomyslel si děda Pepa. Nic neříkal, jen pozvedl obočí a vyzval svou vnučku k pokračování.

„Tak ti mě napadlo, čistě teoreticky. Mohlo by se stát, že se vesmír začne zase zmenšovat?“ Dědeček se nad její hloubavou otázkou až zakuckal. Jestliže nedávno dumal nad odpovědí, jaký prostor se nachází za rozpínajícím se vesmírem, teď to byla ještě zapeklitější otázka.

„Teda holka, kam ty na takové otázky chodíš?“ zeptal se vychytrale. Radka pokrčila rameny, ale dál jej bedlivě sledovala a vyčkávala na jednoznačnou odpověď.

Té se však nedočkala. Pokud by jí dědeček tehdy skutečně odvětil, musel by si vymýšlet, a to on v takto důležitých záležitostech nechtěl. Aby přece jen nakrmil zvědavost své vnučky, řekl nakonec větu, která Radce v mysli vězí dodnes. Řekl: „S jistotou to nevím, ale když se nad tím zamýšlím, stát by se to klidně mohlo!“ Pohladil ji po vlasech a trochu ji před sebou postrčil. Začínalo pršet a babička je navíc volala k obědu.

Kapitola druhá

Zpět v přítomnosti

Radka se od svého zápisníku nemohla vůbec odtrhnout. Celé dny porovnávala zaznamenaná data a snažila se z nich vyluštit něco, co by jí pomohlo pochopit tu zvláštní odchylku. Od posledního měření uplynulo už pět dní a jako na potvoru stále pršelo a pršelo. Od rána do noci se obloha ani na chvilku neotevřela a nepustila Radku nahlédnout do svých tajů.

Dle výpočtů se za dva dny dostane Měsíc do úplňkové fáze. Dokonce se má jednat o jakýsi silný úplněk, který může mít nepředvídatelný vliv jak na lidi, tak na zvěř a vlastně přírodu jako takovou. Někteří citliví jedinci mohou mít problémy se spánkem, jiné rozbolí hlava a zvěř se ve svitu jasného Měsíce může cítit lehce dezorientovaná.

Když nemohla sledovat noční oblohu, zaměřila se právě na tyto informace, kterých byl plný internet.

Konečně se dočkala. V den silného úplňku se nebe umoudřilo a mnohadenní deště postupně ustoupily. Natěšená a zvědavá zároveň uložila děti už v osm hodin do postele. Venku bylo sice ještě trochu světla, ale chtěla se připravit. Očekávala totiž něco velikého. Buď se potvrdí, že udělala ve svých pozorováních chybu, anebo se možná ujistí v něčem, co ji vzrušovalo ale i děsilo.

Přitiskla oko k hledí teleskopu a několikrát zamrkala. Pohled se jí zdál malinko rozostřený. Nahmatala proto po straně zaostřovací kolečko a drobně s ním pootočila vpřed.

„A jsem tady!“ pronesla, když se jí prostor otevřel v celé své kráse. Natočila si přístroj tak, aby se jí do zorného pole dostal Měsíc. Na něj byla zvědavá ze všeho nejvíc. Navíc byl v úplňku, a to si žádalo důkladnější prozkoumání. Centimetrovou měrkou si nejdříve zaznamenala jeho velikost. V období úplňku ji bavilo tuto hodnotu porovnávat. Společně se souřadnicemi a aktuální polohou Měsíce na obloze si vše zapsala do notesu. Jak zapisovala získaná data, roztřásla se jí lehce pravá ruka. Než dopsala poslední číslo, přelistovala na předchozí stránku a znovu se podívala na tu dnešní. Následovaly vteřiny naprostého ticha. Radka se zadívala do protilehlé stěny a zhluboka dýchala.

„Neudělala jsem chybu!“ poznamenala, a ještě jednou zkontrolovala hodnoty, které před chvilkou sama zapsala. „Něco se fakt stalo!“ dodala a přitiskla oko k přístroji. Nato se zase odtáhla a nevěřícně zakroutila hlavou. „On se vychýlil ze své běžné osy!“ Zase se podívala na oblohu, tentokrát napřímo přes skleněnou okenní výplň.

„To není možný!“ Zcela překvapená svým zjištěním se usadila na pohovku naproti televizi. Popadla ovladač a namačkala na něm svůj oblíbený program, vysílající nejrůznější zajímavosti o životě na Zemi, sluneční soustavě, a tak vůbec o věcech, které Radka tak vášnivě miluje.

Čekala, že už to někdo ví. Že jí potvrdí, nač právě přišla. Že jí někdo z chytrých lidí vysvětlí, co to znamená a jestli je to případně nějak ohrožující. Vzpomněla si na dědu. Kdyby byl ještě živ, hned by mu zavolala a vše mu vylíčila. Jistě by spolu debatovali dlouhé hodiny. Ale uklidnil by ji. Nemusela by být na takové zjištění sama.

V televizi se však o vychýlení Měsíce ze své osy nezmiňovali. Radka očekávala, že by taková důležitá zpráva běžela ve spodních titulcích na všech kanálech, ale ať klikla na jakýkoliv program, nikde se nic nepsalo.

Začala uvažovat nad tím, že její teleskop dosloužil. Že nepochybila ona sama, ale zasáhla závada na technice a ta ukončila svou životnost. Možné by to samozřejmě bylo. Nebyl nejnovější. Pořídila si jej před skoro deseti lety a používala jej někdy i denně, občas dokonce několikrát za den.

Na druhou stranu, co když se ale nerozbil a i přesto, že se nejedná o žádný extra top model, ukazuje stále správné údaje? Jak často vlastně ti vědátoři sledují oblohu? Mají důvod podívat se na ni každý den nebo je prodleva delší? Kdyby ona sama pracovala na tak významné pozici a mohla využívat všechny ty mašinky, do nichž stát vkládá nemalé finanční částky, byla by na nich nalepená celou svou pracovní směnu. A jestliže by po ní nadřízený vyžadoval přesčasy, mile ráda by se jich ujala.

Na mysl ji v tu samou chvíli vlezla další, tentokrát jízlivější myšlenka. Chtějí to zatajit! No jasně, takhle se to dělá. Nevyvolávat zbytečně paniku. Však to viděla už v tolika filmech. A teď se sama diví, že žádná média se nechytila tak lukrativní zprávy? Ani nemohla. Ven se nic nesmí dostat. Určitě by za takové pochybení padaly hlavy.

Potichu si došla do pokojíčku svých dětí pro notebook. Položila jej na konferenční stolek a začala vyhledávat všechny možné informace o tom, jaký vliv má Měsíc na naše životy. Co by se mohlo stát, kdyby se vychýlil ze své osy natolik, že by na něj zemská gravitace již nedosáhla. Zarazila se. Je tohle vůbec možné? Její přebujelá fantazie jí hned vzápětí nabídla tak nezlomný argument, až ji skoro vyrazil dech.

Kdyby si Měsíc svou gravitací přetáhla jiná planeta, pravděpodobnost, že ze své pravidelné osy zcela vybočí, je více než reálná.

„No jo, ale jaká planeta by se mohla přiblížit natolik, aby se tato prognóza vyplnila?“ vyptávala se dál své mysli. Než ta stihla vymyslet další pádnou reakci, odpověděla si Radka sama. „A je to tady! Vesmír se rozhodl pro zpětný chod. Namísto rozpínání a neustálého zvětšování do všech stran se začal svrašťovat!“ Radka se pod tlakem svých úvah roztřásla. Připadala si najednou tak křehká a nevýrazná ve srovnání s celým vesmírem kolem sebe. Existuje někdo, kdo ve stejnou chvíli přemýšlí nad tím samým? Strachuje se na planetě Zemi někdo, co všechno se může začít dít?

Odkazy, které na ni strýček Google vyplivnul a informace, kterých se následně dočetla, ji děsily o to víc. Připomněly jí, co už sice sama dávno věděla od dědy Pepy, ale upozadila je jako většina jiných lidí kamsi do úschovny v dlouhodobé paměti.

O odlivech a přílivech, rozmnožování některých živočišných druhů právě při odlivu, o síle bylin, jež se sbírají za úplňku, o tom, jak by se naše planeta zrychlila ve svém pohybu po vlastní ose a dalších, dnes pro lidstvo zcela běžných záležitostech, nad kterými si v podstatě ani nestíháme v zaneprázdněnosti dní vůbec pozastavit. Že by časem některé druhy zvířat vymřely, zatopená místa na Zemi by se neměla možnost v době odlivu objevit na povrchu, a naopak suchá místa se ovlažit v době přílivu a nechat na sobě vzniknout novému životu.