LENKA HNÁTOVÁ

ZMATENÁ NEVINNOST

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 84. a 67. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Covers by Jo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-40-3 (epub)

ISBN 978-80-88483-41-0 (mobi)

Prolog

Vlétl mi do koupelny s výtlemem od ucha k uchu.

„Cos včera chlastal? A proč jsi mě nepozval?“ uchechtl se a sjížděl si mou maličkost pobaveným pohledem.

Jako vždy jsem sklonil pohled k umyvadlu a snažil se nevnímat jeho holou hruď. Jaký kluk spí jen v boxerkách? A proč se přede mnou takhle producíruje, když zjistil, co já včera napsal? Vlilo se do mě horko, proč mi tohle pokaždé dělá? Proč i nyní?

Včera jsem nad tou anketou přemýšlel dlouho. Sám sebe jsem ujišťoval, že se jedná o dobrý nápad. Vždyť kdy jindy nastane lepší možnost vypustit pravdu ven. Díval jsem se na kolonku odeslat a říkal si: Jestli ji odklikneš, už nebude cesty zpět. Každému pravda blikne. Vesmír mi ale chtěl něco napovědět. Nakopával mě už od první chvíle, co se rozhodlo, že tento rok nehlasujeme o nejvíc sexy holku ve třídě, ale o kluka. Jmenovalo se to… S kterým borcem chceš jít na rande. Tudíž odpovídat měly holky. Stejně jako jiné roky hlasovali kluci. Tedy… já ne. Raději jsem vždy tvrdil, že jsem na tu hloupost zapomněl. Bylo to stejně jedno. Nikdo se nestaral, o koho mám zájem. Je zajímal především ten, co stál gebící se vedle mě.

„Spletl ses, zaškrtl jsi Jirku,“ dloubl mi do žeber. „Tys musel být vážně totálně na plech! Proč jsi vlastně hlasoval?“ odfrkl si a sáhl pro svůj kartáček. Jak si mohl tohle vůbec myslet, vždyť za ty roky už moc dobře věděl, že jen tak nepiju!

Vypláchl jsem si ústa a bál se na něj podívat. Kdy mu všechno dojde? Vážně mu to musím říct?

„Jestli kvůli tobě projedu první místo, tak uvidíš ten sekec,“ znovu do mě šťouchl a smál se s kartáčkem v puse. Opatrně jsem se podíval jeho směrem. Nechápal jsem, jak dělal, že už po ránu měl upravené vlasy. Uhlazené, ale zároveň rozcuchané. Vždy jsem mu záviděl ty černé lesklé pramínky, které neposlušně padaly do dvoubarevných očí. Působil zvláštně dospěle.

Jeho narážce jsem se ušklíbl, můj hlas mu nemohl nějak ublížit. Přitom většina holek ze třídy s ním na rande už dávno zašla, no… kdyby jen ze třídy, spíš z celé školy!

„Teď vážně ťuňťo, měl bys to smazat, protože na ten tvůj hlas reagujou a berou ho vážně, takže…“ zarazil se a sjížděl mě pohledem.

Stiskl jsem rty a vnímal horkost, co se mi rozlévala po těle. Už jen z toho mu pravda musela dojít.

„Ne,“ vydechl a prohrábl si vlasy. „Tomáši?“ zašeptal. Nikdy nepoužíval mé jméno, určitě ne tímto tónem.

Přitlačil jsem víčka k sobě a přikývl. Nemohl jsem se na něj dál dívat. Cítil jsem se příšerně trapně jako ještě nikdy.

„Vtípek, že jo?!“ vyštěkl hrubým hlasem. Zlobil se?

„Jsem gay,“ šeptl jsem. Nikdy jsem ta slova nevyslovil nahlas. „Nic se tím nemění.“ Nic, vždy byl a bude můj kamarád. Rána mě přiměla otevřít oči. Zíral jsem na rozbitou dlaždičku vedle zrcadla a na krev, která mu stékala ze hřbetu ruky.

„Cos to udělal?“ chtěl jsem mu ji chytit a strčit pod vodu. Vyškubl se a uskočil.

„Nesahej na mě!“ kroutil hlavou a couval k sobě do pokoje.

„Miško, krvácíš,“ sáhl jsem mu znovu po ruce.

„Nešmatej na mě!“ zahřměl.

Do očí se mi vetřely slzy. Zaplavil mě obrovský výbuch. Couval přede mnou? Můj nejlepší kamarád? Pláč nešel zastavit. Bolelo mne celé nitro. Čekal jsem všechno, ale takovou reakci zrovna od něj? Nikdy!

„Miško… vždyť,“ nenacházel jsem správná slova.

Utekl ode mě do svého pokoje a pak se zvířecím křikem uhodil do dveří. Zanechal na nich krvavou stopu. Vlasy mu vlétly do obličeje a zakryly oči plné hněvu.

„Nic se přece nemění, pořád jsi můj nejlepší kamarád,“ přes pláč se mi špatně mluvilo. Proč mi tohle dělá? Proč mi ubližuje? Ani se na mě nepodíval. Copak to není jedno? Já jsem pořád já. On je stále on.

„Kdy?“ zavrčel, stočil hlavu do strany a zřejmě přemýšlel, jestli zabouchnout hned, nebo až za chvilku.

„Byl jsem takový vždycky,“ sípal jsem. Jak se na takovou otázku dalo jinak odpovědět. Co chtěl, abych mu, kruci, řekl. Jak jako… kdy? Copak tohle se dá nějak spustit? Čím asi? „Tímhle se nic nemění,“ vzal jsem všechnu odvahu a sílu, která ve mně ještě zbyla, a udělal krok k němu. K mému jedinému kamarádovi. Jestli mě nepochopí on, jak můžou ostatní?

„Tím se mění všechno,“ prudce do sebe vtáhl vzduch a pak na mě upřel pohled. Zrcadlila se v něm… bolest? Jak bych mu mohl tímto ublížit. Jak mohl být tím ublíženým on?!

Než jsem k němu stihl dojít, zabouchl dveře. Černé vlasy se připlácly na prosklenou část. Opíral se zády, abych k němu nemohl. Těkal jsem očima z rudé čmouhy krve, k hlavě, která stále prosvítala. Hledal jsem sílu jít za ním. Nenašel jsem ji! Nedokázal jsem se pohnout. Sotva jsem stál. S každou další slzou mi z těla odtékalo i odhodlání, zůstávala jen bolest.

„Ubližoval ti! Šikanoval tě a ty…“ každé slovo znělo trhaně. Jeho hlas působil naprosto jinak. Nikdy jsem od něj podobný tón neslyšel. Jako by snad sám nemohl mluvit. Kdybych ho neznal, věřil bych, že se snažil zadržet pláč. Ale to způsobil možná jen fakt, že já sám jsem plakal jako nikdy předtím.

Jak mu tohle vysvětlit. Říct způsobem, aby pochopil, když já sám sebe nechápal. Chytil jsem se umyvadla, abych neztratil rovnováhu. Nohy mě odmítaly nést. Tohle je můj konec! Ztratil jsem i jeho!

Kapitola 1

Můj coming out všechno změnil. Náhle jsem nesl nálepku nechtěný exot. Jako by mi na čelo tlustým písmem napsali: Nemluvte se mnou! Přitom se z mé strany nic nezměnilo. Nechoval jsem se jinak než obvykle, nemluvil jinak, nedíval se jinak. Nechápal jsem, proč se stala informace o mé sexualitě natolik zásadní.

Sám sebe jsem nesnášel. Otázka, proč jsem nedržel hubu, se mi usadila v hlavě. Ale, kruci, čekal jsem, že ve čtvrťáku už by mou situaci mohli všichni brát. Nežijeme ve středověku, není na tom nic zvláštního… a přece! Kdybych jen tušil, co způsobím, ponesu si své tajemství až do hrobu.

Ono jedno osudné kliknutí mě stálo hodně. Pochopil jsem, že nežiji na super střední. Neoplývám úžasnými kamarády. Mluvím tu o kamarádech, ale já měl vždy jen jednoho. A ani on mne nepřijal. I on ode mě odešel. Začal se stranit. Opustil mne.

Najednou jsem se stal nevítaným. Dívali se, jako bych je chtěl na místě všechny ojet! Copak je to tak šílené? Nestojím o holky! No… asi už nestojím ani o žádného kluka. Protože ten, kterého bych chtěl, mi velmi dlouho projevoval svou nenávist.

Směšné. Vždyť jo. Ani já se nechápu. Jirku jsem měl v srdci tak nějak vždy. Známe se již od školky. Tedy… já ho znám od školky. On mě v ní evidentně nikdy nezaregistroval. Nevnímal toho hnědovlasého zelenookého kloučka o víc jak hlavu menšího než všichni ostatní. Jak by také mohl. On byl ten dokonalý. Přesně takový ten typ, co se líbí všem. Sladký blonďáček s modrýma očima, ale hlavně ve všem nejlepší, nejrychlejší, nejsilnější a k mé hrůze, a hrůze určitě všech, i nejchytřejší. Jedním z těch dětí, které na co sáhlo, ovládalo. Ať se jednalo o výkresy, soutěže, nebo jen ježdění po klouzačce, vždy vynikal.

Nebylo to fér. Neměl by mít někdo takový alespoň nějakou vadu? Nějaký problém? Proč jemu nalili do vínku tolik a na nás ostatních nechutně šetřili. Já byl průměrný, spíš podprůměrný. Stavbou těla drobný a na svůj věk malinký, což mi mimochodem jako na potvoru zůstalo, a nikdy jsem se nepyšnil vlastností… průbojný. Kam mě postavili, tam mne za hodinu našli.

Ve školce si mě nevšímal, v ní žil svůj dokonalý život, obklopen všemi, kteří ho obdivovali. Až na základce jsem poznal, jak moc jsem za takové chování měl být vděčný. Tam si mě začal všímat. Ze začátku jsem si připadal důležitě. Říkal jsem si: Úžasný Jirka si mě dobírá, že by se jednalo o důkaz stejné náklonnosti, kterou vnímám já? Tehdy se ještě nejednalo o cit, který mě ničí nyní, šlo spíše o obdiv, možná i závist. Až časem se z toho všeho stalo něco víc. Něco, co jsem nechápal a co mě velmi mátlo. Byl jsem blázínek, vděčný za každou jeho ránu. Neříká se to tak? Co se škádlívá, rádo se mívá?! Když se ohlédnu zpátky, nepatřil jsem zrovna k nejbystřejším dětem.

Fakt, že jeho chování pramenilo v jiném důvodu, jsem pochopil až někdy na druhém stupni. To už mu nestačilo mi sem tam podrazit nohy, přede všemi mne zesměšnit, vrazit mi pohlavek, nebo do mě drcnout. Nestačilo mu slovně mě napadat a dělat si ze mne legraci, ne… přitvrdil. Pravidelně jsem chodil s monokly. Má žebra nesla od jeho neustálého kopání výrazné modré zbarvení.

Tehdy jsem už také přestal být jediný v jeho hledáčku. Tím jsem poznal, že se u něj nejednalo o skryté city, které projevoval agresí… můj vysněný je jednoduše zlý! Jirka si vytvořil mezi žáky pověst příšerného rváče, kterého jste se buďto báli a klidili se mu z cesty, nebo jste se nějakým záhadným způsobem dostali do jeho přízně a spolu s ním se nechali obletovat holkami. Hádejte, k jaké skupině jsem patřil já.

A co bylo nejhorší… učitelé o ničem nevěděli. Když nějaký zmlácený trubka přišel se slzičkami a modřinami, tak dopadl pokaždé stejně.

„Jiříček? Ten premiant? Ten, co reprezentuje školu snad ve všem, co si jen dovedeme představit? Nevymýšlej si!“

Nechápal jsem, jak se pokaždé povedlo celé té jeho partičce všechno ututlat. Stali se šikanátory a on jejich vůdcem, ale v očích učitelů představoval dokonalého a příkladného studenta.

Nerozuměl jsem si, nechápal sám sebe. Měl jsem spoustu důvodů ho nenávidět a ani jeden, proč ho mít rád. Proč ho obdivovat. Proč ho zasněně pozorovat. A přesto tomu tak bylo. Sledoval jsem ho. Při školních závodech jsem se krotil, abych neslintal. Vždy se mi tajil dech nad jeho vyrýsovaným tělem, které mu prosvítalo pod zpoceným tričkem. Jak mohl mít někdo na základce takové svaly?

Pokaždé jsem nasucho polkl, když jsem sjel pohledem níž a všiml si roztomilých chloupků, co se táhly od pupíku až někam do spodu kalhot. Vlastnil jsem radar na chvíli, když se zrovna povytáhl, nebo naklonil, protože jsem je vídával celkem často. Neodbyl jsem pohled ani na jeho zadní část těla, dlouhý krk a úžasná záda. Přesně taková, kterými bych se jednou chtěl pyšnit i já. Jenže, kde bych vzal svalovou hmotu? Jirku příroda postavila jako řeckého Boha. Každičký sval na něm hrál a já jsem každičký ten sval prozkoumával. Bloumal jsem pohledem přes záda ke štíhlým bokům a zadku. O tom bych mohl vyprávět hodiny. A nebyl jsem sám. O jeho pozadí holky ve škole skládaly básničky. Abych se přiznal, tak i já k tomu neměl daleko. Naštěstí se mi básnické střevo vyhnulo, u mě stačí, když řeknu: Zadek k nakousnutí. Teď vážně, kde vzal takové tělo? V čem se příroda sekla?

Jak mohl být tak neskutečně vysoký? Jak mu mohly ty blond vlasy úžasně trčet na všechny strany? Jak by voněly… sakra! To byl pokaždé moment, kdy mi došlo, že se mnou není něco v pořádku. Problém netkvěl v tom, že jsem tímto způsobem přemýšlel nad chlapcem, jak by se možná očekávalo, nýbrž v hrůzném faktu, že jsem přemýšlel o něm!

Kdo se zakouká do člověka, který s vámi nikdy ani pořádně nemluvil? Který nezná ani vaše celé jméno. Který vám dělal ze školy učiněné peklo! Kdo… já! Platonická láska je prostě svině! Byl jsem rozhodnutý se jí zbavit.

Propadl jsem nadšení ve chvíli, kdy základka skončila a já se chystal na svou vysněnou střední. Moc jsem se těšil na školní ubytování, které bylo jiné než kdekoliv jinde. Konečně si zkusím bydlet sám. Sám v jedné místnosti. Sám jako dospělý. Tím jsem se v tu dobu totiž stal. Připadal jsem si jak konečně volný, svobodný dospělý.

Konec šikany, strachu a útlaku. Už jsem měl být jen já a škola. Plán zněl: Konečně si najít přátele. Ne, že by se se mnou nikdo na základce nebavil, ale zkuste se radovat a přátelit, když nad vámi neustále visí ruka diktátora, na kterého smích druhých působí jako benzín na oheň. Ani po škole jsme raději nevylézali ven. Jeho gang se roztahoval všude. Na každém hřišti, v každém parku, těžce se hledalo bezpečné místo pro zábavu. Nyní jsem si měl najít skutečné přátele. Lidi na trávení volného času plného radosti a veselí.

Ten den jsem nemohl dospat. Vynášel jsem si věci za pomoci svých rodičů a snad poprvé v životě zářil štěstím. Všechno se zdálo perfektní. Uličky krásně vymalované. Z bufetu vonělo něco úžasného. Mé dveře roztomile vrzaly. Ta malá místnůstka s postelí, stolem, židlí, skříní a dveřmi, co vedly do koupelny, kterou začnu obývat se studentem z vedlejšího pokoje, o velikosti čtvrtiny mého pokojíčku doma, byla naprosto dokonalá.

Prolézal jsem každičký kout svého nového malinkatého království a viděl sám sebe v budoucnu šťastného, pilně se učícího a obklopeného přáteli. Konečně se zamiluji… tedy tak, jak se má. Skutečně jsem v to doufal. Najdu si normálního kluka. Tady nebude žádný sexy blonďák, kterému bych dovolil mi ničit tělo, mozek i srdce a pokud ano, tak ne Jirka.

Loučil jsem se s rodiči a stále ještě nevytvořil na svém obličeji jinou grimasu než dokonale spokojený úsměv. Procházel jsem kolem bufetu a nakukoval dovnitř. Vůně mě lákala. Měl jsem v plánu vejít a koupit si snad úplně všechno. Sednout si k nějakému přeplněnému stolečku a začít se seznamovat. Chtěl jsem co nejrychleji odstartovat svůj nový život. Těšil jsem se!

Celé prázdniny jsem si tohle představoval a nyní se to dělo. Už mě nic nemohlo oddělit od mé vysněné budoucnosti.

S hlavou stále stočenou jsem do něčeho naboural. Tedy… do někoho. Do něčí hrudi. Zabořil jsem nos do cizího člověka! Nic tak divného, já jsem jednoduše malý. Jenže mé srdce se podivně rozbušilo. Obklopila mě silná sportovní vůně.

„Promiň, moc se…“ vyprostil jsem hlavu ze sevření pevných svalů a okamžitě se zarazil. Bylo mi zle. Nemohl jsem dýchat ani se pohnout.

„V pohodě,“ prohodil, rozcuchal mi vlasy a prošel kolem mě, jako by se nic nestalo. Jako by se mi zrovna totálně nezhroutil celý můj vysněný budoucí život. Ani se na mě pořádně nepodíval. Šel po boku dvou holek, které se hihňaly a byly do něj zavěšené každá z jedné strany.

Mé nohy se najednou rozpohybovaly. Probíhal jsem chodbičkou, která právě získala tu nejodpornější barvu, co jsem si mohl představit. Zdrhal jsem před příšerným pachem, linoucím se z bufetu, a proklínal vrzající dveře od zatraceně malinké místnosti. Od mého budoucího vězení.

Srdce mi splašeně bušilo, samo se bálo, že jestli zpomalí, tak se úplně zastaví. Obklopilo mě nepříjemné horko. Tváře mi hořely a pot stékal po zádech.

Stáhl jsem ze sebe tričko, vletěl do koupelny a pustil vodu. Skláněl jsem se nad umyvadlem a chladil si krk.

Jak je tohle možné!? Jak se to, kruci, mohlo stát? Jak mohl být na stejné škole jako já? Proč?! Copak jsem netrpěl dost? Copak ta hrůza nikdy neskončí?!

„Ahoj, kočičko. Máš roztomilou prdelku,“ ozval se tvrdý hlas za mnou. Ucítil jsem něčí ruku, která mi mačkala půlku.

Cukl jsem sebou a otočil se. Kruci! Zíral jsem do hrudi cizího vysokého štíhlého kluka. Zase? Tohle už přestává být zábava! Proč mi chce vesmír pořád cpát, že mi pár cenťáků chybí? Zvedl jsem oči a málem mi vypadly. Nikdy jsem neviděl podobného člověka. Vlasy sytě černé, evidentně velmi pečlivě nabarvené. Jedno oko tmavé a druhé světlé, u toho se táhla zvláštní jizvička. Tvář nesla podivný úsměv, možná škleb, těžko říct. Úzké rty odkrývaly úžasné bílé rovné zuby.

„Ehm… promiň,“ stáhl svou ruku a rozpačitě si prohrábl lesklé vlasy. „Ty nebudeš holka?“

Zamrkal jsem a znovu se podíval na jeho nahý hrudník, červeň se mi drala do obličeje, nemohl jsem ji zastavit. „Moc se omlouvám. Zezadu jsi vypadal jako fakt výstavní roštěnka a…“ přestal mluvit, když viděl můj vyděšený pohled. „Jsem Michal Mráz,“ podával mi ruku.

„Tom,“ zašeptal jsem a stiskl mu ji. On se na mě roztomile usmál a znovu dal na obdiv své zuby. „Tomáš Klopl,“ řekl jsem už důrazněji a pokusil se na sílu nadechnout. Vždyť zkolabuju!

„Mohlo mi dojít, že bych neměl takový štěstí, abych dostal společnou koupelnu s takovou pusinkou,“ uculil se a pak si odkašlal. Já totiž znovu vyvalil oči. Asi si sám uvědomil, co přesně říkal, až když se na mě podíval a viděl můj zděšený výraz.

A tak jsem se seznámil se svým budoucím nejlepším kamarádem. Se svým jediným skutečným kamarádem. Miška… jak jsem mu soukromě říkával a stále nevěřil, že si to označení nechá líbit, i když já od něj dostal daleko horší, takže mi nemohl nic vyčítat. Byl o dva roky starší a řekněme, že si s ničím nelámal hlavu. Škola je od toho, aby ses na ní bavil, jeho oblíbená hláška a také: Mladí jsme jen jednou.

No… ta jeho hláška ho vykopla z minulé školy. Měl navštěvovat třeťák, a ne prvák jako já. Ovšem jak jsem postupem času pochopil, tak tenhle černovlasý hezoun si na škole zrovna dvakrát nezakládal. Nechodil do ní, aby se učil, on v ní lovil.

Ten odporný fakt jsem poznal už první večer. Když jsem totiž ležel ve svém malinkém vězení a tupě zíral do zdi, tak jsem ho slyšel. Tedy… ji jsem slyšel, a tak trošku pojal podezření, že v noci se onen dívčí hlas změnil a v jeho pokoji se tudíž slečny vystřídaly.

Ležel jsem a poslouchal sténání a výkřiky, pleskání těl a následný hlasitý smích, díky kterému jsem si okamžitě vybavil jeho dokonalé zuby, úšklebek a pohled různých očí.

Kapitola 2

Probudilo mě vrznutí dveří. Otočil jsem se na záda a v dalším momentu ze mne zmizela peřina, místo ní mě zahřívaly něčí ruce. Cítil jsem polibky na podbřišku, které se táhly k prsům. Tam se ony neznámé rty zastavily a přiměly mě vzdychnout. Zasténal jsem stejně jako ty holky před chvílí. Prohnul jsem se v zádech a zaklonil hlavu.

Rty se posouvaly výš a zlíbaly celičký můj krk. Zastavily se na uchu, kde zanechaly teplý dech. „Ťuňťo,“ zašeptal tvrdý hlas, který jsem před pár hodinami slyšel poprvé. Okamžitě jsem ho přiřadil k vysokému černovlasému fešákovi s uhrančivýma dvoubarevnýma očima. Vyvolal ve mně chvění celého těla, které leželo uzemněno pod jeho. Mačkal mne pod sebou. Znovu jsem zasténal. Nikdy jsem se v takovém objetí ještě neocitl. Nikdy jsem na sobě necítil něčí dech, ruce, nebo snad polibky. A už vůbec ne tvrdý chtíč, který se mi tlačil do klína a probouzel tím ten můj. Přesunul se na mé rty a já konečně otevřel oči.

Vtáhl jsem do sebe vzduch. „Co to, sakra, bylo!“ vykřikl jsem a posadil se. „Mi hrabe?!“ Přitáhl jsem si peřinu blíž k rozpálenému tělu. Přitlačil jsem si ji ke krku, na kterém jsem stále cítil doteky. Nechutně živý sen! Ještě nikdy se mi podobný nezdál. Ne tak silný, přesvědčivý. A už vůbec ne o někom jiném než o Jirkovi.

S výdechem jsem se položil na postel a znovu to uslyšel. Takže ne dvě, ale rovnou tři! Ten kluk je nezmar! Protočil jsem oči a zachumlal se do své postýlky. Není divu, že se mi zdají šílené sny, tím svým hekotem se mi nacpal do hlavy.

Další den ráno mi klepal na dveře, nepřestal, dokud jsem mu neotevřel a nepustil ho přes koupelnu dovnitř. Všiml jsem si, že zámek na mých dveřích do pokoje byl lehce vykloktaný.

Bože! Copak ten kluk nikdy nenosí tričko, nebo košili? Vrátila se mi představa jeho vypracované teplé hrudi tisknoucí se ke mně. Zrudl jsem a proklínal svou hlavu, že mi v noci připravila takový šílený divoký výjev.

„Dobré ráno, strašidlo,“ rozcuchal mi vlasy a obdaroval mě dalším dokonalým úsměvem.

„Dobré?“ zamručel jsem a prošel kolem něj do koupelny. „Už ti někdo řekl, že v noci se spí?“ naštvaně jsem si začal čistit zuby.

„Ou…“ uchechtl se. „Slyšel jsi je?“ znovu mi prohrábl vlasy a tím mě víc rozladil. Co na mě pořád sahá?! O co mu jde?

„První a druhou tolik ne, ale ta třetí řvala jako…“ zakroutil jsem hlavou. Moc dobře věděl jak. Nechápal jsem, že po tom jejím pisklavém ječáku vůbec něco slyší. Mně by ruply bubínky. Ještěže kluci takhle nezní. Tedy… ne, že bych to z nějaké praxe věděl…

„A ta čtvrtá?“ mrkl na mě.

S vyvalenýma očima jsem si dočistil zuby a vypláchl pusu. Co po mně chce? Jak vůbec může sršet energií, když já byl totálně zničený, a to jsem jen ležel a neměl tolik pohybu jako on.

„Omlouvám se, strašidýlko. Musel jsem o sobě dát vědět. Obhlídnout si teritorium. Chápeš, ne?“ uculoval se. Já se uchechtl. „Neboj, už se to nestane, příště půjdu k nim,“ zvedl obočí a upravoval si vlasy.

Nechápal jsem, co mi říkal, copak je podobná noc pro něj naprosto normální?

Uculoval se na sebe do zrcadla a pak udělal ten svůj divný škleb. Cvičil si ho? No… i na mě zabíral. I já na něj reagoval. Vážně velmi přitažlivý kluk. Úplně jiným způsobem než ten blond ďábel, na kterého jsem si překvapivě celou noc nevzpomněl! Páni!

Ještě, než jsem si lehl, se mi v hlavě honily myšlenky na ranní balení věcí a odjezd domů. Odmítal jsem žít v jedné budově s ním, ale pak, když vedle přišla první holka, jsem se dost nevhodným způsobem zaposlouchal a od té doby jsem měl v hlavě jen Michala, svého Mišku… tedy… jejich Mišku!

Byl tolik odlišný od Jirky a zároveň mu byl děsivě moc podobný, ale jen v krásných věcech. Vysoký stejně jako on, s velmi pěkným tělem jako on. Ovšem jiným způsobem. Míša byl štíhlejší, ale o to víc na něm svaly vynikaly. Neměl široká ramena jako můj základkový trýznitel a určitě vytvářel daleko hezčí úsměv. Ani jsem si nepamatoval, zda jsem viděl blonďáka se někdy usmát.

Zakroutil jsem hlavou a snažil se před zrcadlem zkrotit své hnědé vlasy, aby vypadaly alespoň trošku upraveně. Moc mi to tedy nešlo. Působili jsme jako dva protiklady. Ty jeho černé vlásky, unavené z divoké noci, ležely na místě, kde je nechal. Vypadal upraveně, zatímco mé neposlušné háro se rozbíhalo na všechny strany. No jo, klasika.

„Ukaž, strašidýlko,“ mrkl na mě. Než jsem se nadál, otáčel mi hlavu a urovnával, co já nedokázal.

Zaplavilo mě horko, srdce se rozbušilo a krev nahrnula do nečekaných míst… ale ne! Pod jeho rukama se mi dělo něco velmi nevhodného. Kruci! Tak to se mi ještě nestalo! Ne takhle okatě! To bude tím ránem, nemohl mě vzrušit jen jediným dotekem! Vykroutil jsem se z jeho sevření a zavrčel: „Neříkej mi tak!“

„A jak ti mám říkat?“ prošel kolem mne do mého pokoje. „Hodlám být tvůj nej kámoš na tenhle rok. Nevím, jestli mě pustí i do dalšího,“ uculil se a sedl si na mou postel. Co? To řekl jen tak? „Nej kámoši mají přezdívky, které ostatní nepoužívají!“

Stál jsem jak opařený a sledoval jeho oprsklost. Zubil se jen ve volných teplákách a nutil mě k dalším návalům horka. Nejsem zvyklý vídat cizí polonahé kluky. A už vůbec nejsem zvyklý, aby se polonazí kluci v mém pokoji chovali jako doma!

„Pro mě za mě mi třeba říkej ťuňťo,“ vypustil jsem z pusy jeho vybájené noční označení. Které mi stále znělo v hlavě a moc nepomáhalo mému nečekanému problémku.

„Fajn, beru. Ťuňťa se k tobě skvěle hodí,“ znovu se usmál, protože já mu otevřel dveře a poslal ho zpátky do jeho pokoje.

Tím všechno pořádně začalo. Našel jsem si kamaráda. Nebo spíš… on si našel mě? Stali se z nás skuteční přátelé. Tedy alespoň jsem si to myslel do onoho osudného okamžiku.

Do školy jsme se vydali společně a pak i všechny další dny. Večer se vytrácel na své radovánky, ale vždy ještě v noci našel cestu do svého pokoje a následně ráno k mým dveřím, ve kterých mě pravidelně budil. Bušil natolik usilovně, až jednou vypadl ten můj uvolněný zámek. Choval se dost neodbytně. Prostě můj Miška, hezounek, úplně jiný než já, o to víc jsme si rozuměli.

Tehdy jsem si myslel, že společně dojdeme jen k budově školy a tam mě nechá svému osudu, abych narazil na toho blonďatého zmetka, kterého jsem chtěl ze své hlavy co nejdříve vypudit.

Opak se stal pravdou. Vzájemně jsme si pomáhali. Michal Mráz byl vážně sukničkář první třídy, ale také kluk, který nedokázal říct holkám ne. Uměl je k sobě přilákat, ale ne se jich zbavit. A jim ani nebylo divné, že se jich kolem něj motá tolik. Asi vše braly jako hru. Kdo uloví víc z mého Míši, vyhraje! A proto měl mě, protože slova jako: Holky, máme tu důležitý hovor! vždy způsobila, že se od něj děvčata držela o trošičku dál.