VENDULA FRYDRYCHOVÁ

PO DEŠTI BÝVÁ DUHA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Vendula Frydrychová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 92. a 72. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-53-3 (epub)

ISBN 978-80-88483-54-0 (mobi)

Kapitola 1

Musím, musím, musím…

„Proč pořád jenom něco musím? Musím zaplatit složenky za elektřinu, plyn, vodu. Poplatky za telefon a internet, exekuci čekám každým dnem,“ rozčiluju se, až se mi klepou ruce vztekem a zoufalstvím.

„Kdyby aspoň pořád tak nelilo. Vždyť už prší snad sto let!“ lítostivě pozoruji kapky deště stékající po okenním parapetu.

„Klid, zlatíčko, to zvládneme,“ uklidňuje mě můj nejlepší kamarád Dan.

Vlastně je to i moje jediná rodina.

***

Otec mámu opustil, když mi byl sotva měsíc. Vlastně ji neopustil. On s ní ani pořádně nežil a nikdy žít nechtěl.

Když mu ve svých sedmnácti letech oznámila, že po jedné bláznivé noci na večírku „Maturantů“ otěhotněla, oponoval jí slovy, že si stejně nic nepamatuje, tudíž se k otcovství nehlásí.

Matka odmítala jít na potrat a celých devět měsíců, až do mého narození, se otci snažila nastínit a rozjasnit paměť celého pětiminutového aktu, který proběhl na koupelnové předložce u vany v domě maturanta Emila, u kterého se mejdan konal.

Matka byla neodbytná a s rostoucím břichem otec pomalu měknul. Když mu ukázala fotku z ultrazvuku, probudili se v něm první a asi i poslední otcovské pudy.

Občas přinesl do jejího jednopokojového bytečku velikosti psí boudy tašku s nákupem na přilepšenou. Nájem platila ze sirotčího důchodu po svých rodičích, po mém dědečkovi a babičce. Přivydělávala si jako servírka v hospodě na rohu náměstí. Ze školy ji vyrazili hned, jak na ní byly vidět první známky těhotenství, a i přesto, že jí chyběl poslední rok studia a ve škole dostala velkorysou nabídku odkladu, nikdy školu nedostudovala.

Po mém narození se můj „milovaný“ otec ještě měsíc snažil. Po nocích, které kvůli mně nespal, po hádkách, které vznikaly v “kotci pro psa“, čím dál častěji (prakticky ani nepřestávaly) si jednoho dne zabalil igelitovou tašku se svými pěti páry ponožek, třemi trenýrkami a jedním svetrem, kartáčkem na zuby (ostatní měl na sobě) a ještě za svitu měsíce odešel navždy z našich životů.

O pět let později přinesla mámě její nejlepší kamarádka Jana a moje jediná „teta“ parte, kde se psalo, že nás navždy opustil náš milovaný syn Jaroslav Macháček. Zmínka o tom, že by byl někdy i otec, v parte nebyla.

Prý měl šílené dluhy a deprese. Dluhy tak velké, že se nedaly zaplatit a deprese tak komplikované, že se nedaly léčit. A tak si vše vyřešil po svém. Za poslední drobné, které údajně získal prodejem lahví od piva, koupil flašku nejlacinější vodky a odešel k lesíku vedle hlavní tratě Praha – Zlín. Flašku dopil tak akorát, aby „chytil“ spoj rychlíku v 20:50 projíždějící na Prahu. V obchodě, kde vodku koupil, ho viděli naposledy.

Identifikaci těla poznali jen díky dokladům, které našli v kapse něčeho, co vypadalo jako košile.

Dodnes si pamatuji, jak jsem jako pětiletá holčička s copánky nechápala vztek a nadávky mé matky, když křičela na celý pokoj:

„Ten zasraný hajzl. Jak nám to mohl udělat? Za celé roky nám neposlal ani korunu, a nakonec si chcípne. Hajzl, hajzl, hajzl…!!!“

Tu větu křičela pořád dokola, až byla celá červená a vztekem se klepala. Jana ji musela pevně obejmout, aby nezačala v rozčílení demolovat celý byt. Jakmile byla dostatečně vykřičená, vyvztekaná a vyplakaná, vysypala náš hrníček s červenými puntíky, kam schovávala peníze na živobytí a beze slov odešla i s obsahem hrnku.

Teta Jana ani já jsme nechápaly, co, kam a proč.

Pamatuju si omluvný úsměv Jany a jak vzala moji jedinou pohádkovou knížku O pejskovi a kočičce, přisedla ke mně na gauč a četla mi o tom, Jak pejsek s kočičkou pekli dort, Jak našli panenku, která tence plakala.

Teta četla a četla a já ji stejně nedokázala vnímat. Měla jsem o maminku strach. Nikdy jsem bez ní dlouho sama nezůstala. Už nevím, co vše se mi tenkrát honilo hlavou, ani netuším, co se honilo hlavou tetě Janě, ale asi nic pěkného.

„Izabelko, už musím jít domů, je moc hodin. Vyčisti si zoubky, vezmi si pyžamko a hezky si lehni. Maminka určitě brzo přijde,“ oznámila mi, když za oknem vládla tmavá noc.

Jak řekla, tak jsem udělala. Jana mi mezitím, než jsem si vyčistila zoubky, rozestlala postel, naklepala polštář i peřinu. Něžně mě přikryla, políbila na čelo, zhasla a odešla pryč. Nechala mě tam samotnou, stejně jako moje vlastní máma.

Netuším, jestli jsem tu noc pořádně zamhouřila oči a spala poctivým klidným spánkem. Ve stínech na zdi, odrážejících se od pouličních lamp, jsem si představovala tvář otce. Jak asi vypadal, jakou měl postavu, co nosil? Kde pracoval?

V pětileté hlavičce se rodily otázky:

Proč mě nechtěl znát?

Proč mě neměl rád?

Co by mi dal k narozeninám, kdyby tu s námi žil?

Bolelo ho to, když ho přejel vlak?

Maminka přišla až nad ránem v dost opilém stavu. Venku již svítalo a ptáci prozpěvovali své serenády. Zdálo se mi to, nebo doopravdy zpívali smutněji než obvykle?

Maminka smrděla kouřem a alkoholem, popotahovala tak moc, až jsem se vysoukala zpod teplé peřiny a podala jí ze skříně kapesník, aby se vysmrkala. Beze slov a pohledu si ho ode mě vzala. Hleděla jsem na ni a už jsem neviděla tu krásnou a voňavou ženu, která mě s mateřskou láskou líbala, vyprávěla mi pohádky před spaním, dávala studené obklady při horečce, snažila se, abychom měly stále co jíst, i když peněz bylo víc než málo.

Jako by se moje milovaná maminka v noci ztratila někde v uličkách města a už se nevrátila jako můj tatínek, kterého jsem nikdy nepoznala.

Jako by pod ten vlak skočili s tatínkem společně…

Jako by dnes ráno přišla nějaká cizí žena, která se o mě bude starat místo maminky…

„Je to hnusnej hajzl, v životě mi na tebe nedal ani korunu. Hajzl, hajzl…“

S těmito slovy, která jsem jí sotva rozuměla, se moje milovaná maminka snažila vrávoravými pohyby dostat pod moji vyhřátou peřinku. Usnula hned po dolehnutí. Chtěla jsem si vlézt k ní, jako jsem to dělávala vždy, ale zápach kouře a alkoholu mi byl tak nepříjemný, že jsem se nedokázala přemoct. Vydávala chraplavé zvuky a šel z ní strach.

„Maminko, maminko…“ slyším se šeptat.

Seděla jsem vedle ní na posteli, sledovala ji nevinným a nechápavým pohledem.

Seděla jsem tiše a vzlykala ještě tišeji. Nechtěla jsem, aby se vzbudila…

Nechtěla jsem už slyšet, že tatínek je hnusnej hajzl.

„Tatínku, tatínku…“ slyším se znovu šeptat.

***

Moje milovaná maminka se už nikdy nevrátila.

Zůstala a vychovávala mě ta cizí žena, co přišla nad ránem s vycházejícím sluncem a smutným zpěvem ptáků. Smrděla kouřem a alkoholem. Každý den...

Jako by se nedokázala smířit s tím, co se stalo. S otcovou smrtí ztratila veškerou naději na lepší život. Možná ho milovala celým svým srdcem a nikdy se s jeho ztrátou nedokázala vyrovnat. Nedokázala se vyrovnat s tím, že zůstala na vše sama a její jediná dcera neměla otce.

Do smrti tatínka, pořád nějakou naději měla. Na ten maličký střípek naděje se upnula tak silně, že se s jeho ztrátou nikdy nedokázala vyrovnat.

Ze začátku pila a kouřila jen po troškách a o nocích. Tajně, abych nic neviděla a necítila.

Později už občas o víkendu přidávala a víno pila od samého rána. Její pití se stupňovalo, až nakonec i ve všední dny po odpoledním kafíčku nenápadně usrkávala z lahve. Netrvalo dlouho a následovalo neřízené popíjení. S kouřením už se ani neobtěžovala chodit ven před dům. Jen pootevřela okno a kouř vyfukovala ven na ulici.

Byla tichá. Prakticky se u nás jen mlčelo. Naše komunikace dcery a matky se zúžila na nejnutnější:

Co je potřeba do školy, co koupit a na co nemáme peníze.

Byl zázrak, když stála u okna, vyfukovala šedivý oblak kouře a někdy pronesla nepříjemnou poznámku o kolemjdoucích z ulice.

„Co čumíš, debile,“ šeptala si pro sebe.

„Vypadáš jako kráva...“

„Ty už taky nevíš, s kým by ses tahala, rajdo…“

Z jediné možné práce, kterou si se základním vzděláním mohla najít, ji vyhodili za častý podnapilý vztah a čím dál častěji vznikající manka. Jako servírka měla prakticky neustálý přístup k alkoholu, což pro ni znamenal rychlý pád na dno, který si sama vybrala. Z práce chodila čím dál víc častěji opilá.

Naučila jsem se vařit a den co den jsem chystala a vařila večeře. Z toho, co dům dal, aby měla maminka radost, až přijde z práce. Občas přinesla nějaké přebytky z kuchyně restaurace, kde pracovala.

Snažila jsem se, aby maminka byla spokojená, radovala se, začala se znovu smát.

Neměla ani radost, ani chuť.

Občas našla sílu se aspoň převléknout. Naopak jiné dny, jak dovrávorala, tak lehla. Oblečená, obutá a bez výjimky pokaždé smradlavá. Často jsem ji sundávala alespoň boty, abych její tělo přikryla.

Usínala jsem schoulená v klubíčku, s obličejem ke zdi. Nos zabořený do mého jediného plyšáka - malého medvídka, kterého ani nevím, od koho jsem dostala. Představovala jsem si, že mi ho dal tatínek, když jsem se narodila. Položil mi ho do postýlky na rozloučenou, když odcházel za svitu měsíce a hvězd. A ještě, než odešel, něžně mě pohladil po vláskách, dál mi pusu na čelíčko a usmál se.

A až pak navždy odešel.

Představovala jsem si, že voní jako on. Po jahodovém čaji a kolínské.

Představovala jsem si jeho ruce. Musely být obrovské. Obrovské a silné.

Představovala jsem si jeho oči. Musely být hnědé jako ty moje. Hnědé a usměvavé. Máma má oči modré a po někom ty moje přece musím mít.

Byl malý, nebo vysoký?

„Škoda, že mi po něm nezůstala ani fotka,“ povzdechla jsem si v duchu a s myšlenkami jsem usínala neklidným spánkem

Zdával se mi sen, pořád dokola.

Stála jsem před vysokou zdí a přemýšlela, co se jen za ní může nacházet.

V ruce jsem svírala hnědého medvídka, kterého bych nevyměnila za nic na světě. Byla jsem ještě tak malá a nevinná.

Stále jsem bezmocně obcházela kolem chladné vrstvy kamenů. Natahovala jsem své malé ručky, abych se mohla aspoň zachytit okraje.

Nevšímala jsem si ničeho a nikoho. Ani toho, že jsem ztratila svého milovaného medvídka. Do očí mi padal prach, a nakonec se mé bezvládné tělíčko zhroutilo vysílením k zemi.

V té chvíli se objevil cizí muž.

Dlouze se mi díval do očí a beze slov mi podal svoji ruku. Bez přemýšlení a s důvěrou jsem se jí chytla. Pomohl mi vstát a vedl mě k obrovské bráně, která se zničehonic objevila jako přelud Fata Morgana.

Vstoupili jsme společně do nádherné zahrady. Byla plná květin, barevných motýlů. A těch vůní. Krásných, sladkých vůní. Na větvích stromů seděli ptáci a zpívali zpěvem andělů. Včelky si potichu bzučely a sbíraly slaďoučký nektar. A to ticho…

S mými vlásky si pohrával teplý vánek a sluníčko příjemně hřálo. Nastavovala jsem mu nosík a tváře a usmívala se. Cítila jsem pocit štěstí. Aspoň jsem si myslela, že je to štěstí.

Pustila jsem se ruky muže a radostně bosky skotačila po trávě. U průzračného rybníčku jsem pozorovala vážky a hejna zlatých rybiček. Skákala, točila se dokola a tancovala. Pletla věnečky, ležela v trávě, sledovala obláčky a přestavovala si obrázky. Můj malý prstík putoval po obloze:

„Drak se třemi hlavami, kočka a koťátko, zajíček bez ocásku, pejsek se třemi nožičkami, medvídek, jablíčko...“

Zavírám na chvíli oči, jsou z těch krás tak moc unavené.

„Medvídek!!!“ polekaně vyskakuji na nohy. Zmateně běhám po louce, bezohledně šlapu po květinách.

„Můj medvídek!!!“ klekám s pláčem do trávy a zakrývám si oči.

„Můj milovaný medvídek od tatínka!!!“

V tu chvíli se nebe zatáhne, začne foukat silný vítr, který láme i ty nejsilnější větve. Duní hromy a létají blesky. Déšť je tak silný, že mám pocit, že mi udělá do mého tělíčka díry. Bičují mě provazy deště. Mně nezbývá, než se schoulit do klubíčka a čekat, až peklo skončí.

Bouřka odchází, vítr i déšť ustává.

Stála jsem uprostřed zahrady, která už nevypadala krásná. Košaté stromy byly polámané a spálené od blesků, rybníček se zakalil bahnem, květiny smutně ležely v kalužích. Na zemi leželi mrtví ptáci a vzduchem se linul těžký vzduch smrti.

Běžela jsem k vysoké zdi.

Pěstičkami jsem bušila do zdi, hledala bránu.

Chtěla jsem utéct pryč.

Chtěla jsem utéct pryč a najít svého medvídka.

Chtěla jsem utéct pryč a najít svého milovaného medvídka od tatínka.

Chtěla jsem křičet tak moc, až by plíce začaly bolet…

Nešla mi vydat ani hláska. Ani sebemenší zvuk.

Probouzím se. Zpocená a se slzami v očích, stejně jako každý jiný den.

„Medvídku,“ šeptám tiše a jsem šťastná, že jsem ho doopravdy neztratila a vše byl jen sen.

Chumlám se více pod peřinu a medvídka si pevně tisknu k nosu. Už zase cítím ten zápach z alkoholu a cigaret. Maminka hlasitě chrápe, a tak se snažím zacpat si uši.

„Medvídku, bude to dobrý!“ šeptám a znovu usínám.

Nebylo…

Máma si k oknu přesunula židli a prakticky se z ní nehnula. Seděla, kouřila, pila a padala na čím dál větší dno.

Peněz na jídlo ubývalo, ale na víno, kořalku a cigarety se vždycky pár drobných našlo. Kouřem nám už smrděl celý pokoj i všechno mé oblečení, a proto se ve škole se mnou nikdo nebavil. Neměla jsem ani jednu kamarádku, kamaráda. Nikoho, komu bych si občas mohla vylít své srdíčko.

Teta Jana k nám přestala chodit úplně. Své pokusy domluvit mámě definitivně vzdala. Máma jí také dlužila dost peněz, které si od ní půjčovala, když přišla o práci. Jako správná kamarádka se teta mámu snažila chápat a pomáhala, jak jen to šlo, ale nakonec boj s větrnými mlýny vzdala.

„Děvče, zlatý, vůbec ti tvůj život nezávidím,“ říkávala, když odcházela psychicky vyčerpaná z neustálého pláče, stížností, výčitek mé matky.

Než definitivně odešla z našich životů, pomohla nám ještě vyřídit přídavky na sociálním úřadě, abychom mohly aspoň z něčeho žít a já si aspoň občas mohla koupit i něco víc než suchý rohlík.

Když jsem se jednou vrátila ze školy, máma neseděla jako obvykle na židli u okna, ale stále ještě ležela v posteli. Nespala, hleděla na mě prázdnýma očima, ještě víc prázdnějšími, než měla doposud. Její oči byly mrtvé.

Bylo mi devět let.

***

Ze vzpomínek na mé dětství mě vytrhává Dan.

„Izabelko, zlatíčko! Ty mě vůbec nevnímáš!“ kárá mě svým spíše více ženským než mužským hlasem Dan.

„Měla by sis něco udělat něco s těmi tvými hnědými vlásky a nehtíky. Vypadáš fáááákt děsně…“

Dan, můj jediný přítel a blízká osoba v jedné osobě, je gay.

Za tohoto člověka jsem neskutečně vděčná, ale v tuhle chvíli mě naopak neskutečně štve, že tak úžasný, krásný mužský, musí být na chlapy, a ještě ke všemu nechápe, v jakém průseru a nelehké situaci jsem.

„Jak můžeš v klidu řešit moji manikúru a účes, když vidíš, v jaké řiti se momentálně nacházím?“

„Prdelko moje, ale jestli sis všimla, já to neřeším, v klidu. Jsem z tvých nehtů a vlásků dočista rozčarovaný!“

Pozoruju ho, jak sedí u mě v bytě na gauči, pilníčkem si piluje nehty a je mu zcela jedno, že mám po svém ex manželovi na krku takové dluhy, že bych si za ty peníze mohla koupit letenku na měsíc. Jak může být ksakru tak klidný?

„Sakra, ty kromě toho, že si teplý, si snad ještě asi úplně blbý!“ snažím se nekřičet.

Naštěstí mě Dan zná lépe než kdokoliv jiný, takže ho moje nemístná poznámka nevyvádí z míry.

„Zlatíčko, pojď ke mně,“ žádá mě, a přitom pěstěnou ručkou poklepává na volné místo vedle sebe.

Veškerou snahu o vysvětlení a hysterii vzdávám. Svěšuji ramena a ploužím se jako poslušně vychovaný pes na místo, které mi ukazuje.

„Pojď, pojď, prdelko. Nejdeš na popravu.“

„Zatím. Poprava mě ještě čeká a asi to bude nejlepší možná varianta,“ oponuju a zapadám do svého milovaného, měkkého gauče.

„Miluju tě, můj milovaný gaučíku. Budu se ho muset vzdát. Vždyť je téměř nový a třeba si ho někdo za slušné peníze odkoupí.

„Ale prdlačky. Gauč zůstane tam, kde je.“

Jen zakroutím očima, protože si myslím své. Chtěla bych mít Danův věčný optimismus.

Dan mě bere kolem ramen a pokládá si mou hlavu do svého klína. Pod hlavu mi ještě dává malý polštářek, abych se cítila pohodlně, a hladí mě něžně ve vlasech. Je to tak příjemné a uklidňující. Spokojeně zavírám oči.

„Jsem tak unavená za poslední dva měsíce,“ pomyslím si.

„Zlato, ty vlásky máš ale fakt strašný!“

„Prosííím, chvíli prostě jen mlč a hlavně, hlavně mě nepřestávej hladit.“

„No jo, pořád. Ale pak to ještě probereme, protože nic ve zlém, ale fakt vypadáš hrozně, takhle přece nemůžeš ani vyjít na ulici a…“

„A ty zase pořád hrozně meleš. Mlč!“

„Jsem ráda, že si mi zůstal. Promiň,“ snad po sté se omlouvám.

Jen cítím, jak se nadechuje a má potřebu ještě něco dodat, ale naštěstí svá slova polyká a dává do péče o mé vlasy všechnu lásku. Hladí mě s něžností a okolí kolem mé jizvy nad spánkem se s velkou opatrností vyhýbá. Má v sobě úžasnou energii.

„Já nevím, že musí mít vždycky poslední slovo,“ jen si pomyslím, ale neříkám nic. Nechci kazit to krásné ticho, klid a doteky na mé unavené hlavě.

Do hlavy se mi vloudí vzpomínka na první příchod do mého nového domova a setkání s Danem.

***

Po smrti mé matky přijeli k nám domů dva policisté, které zavolala moje nepříčetná a hysterická sousedka. Pamatuji si na její šílený záchvat a uši drásající řev, když viděla tělo mé mrtvé matky.

„Co si jen počneš, drobátko. Takové neštěstí,“ pořád dokola křičela, až jsem měla chuť jí aspoň šlápnout na nohu.

Jeden policista byl starší a měl šedivé vlasy.

Jeho vlídné oči na mě trpělivě hleděly zpod policejní čepice a vůbec se nezlobily, když jsem nedokázala odpovídat na otázky, které mi dával druhý policista. Ten už tak hezké oči neměl a pořád rázně chodil po našem malém pokoji a vše si prohlížel. Drze lezl do věcí, které jsme měly na stole. Vadilo mi to. Až s postupem věku mi došlo, že to byla jeho práce a musel vše prohlédnout a vyšetřit.

Starší pan policista si asi všiml, jak mi počínání mladšího kolegy vadí a jedním dotekem ho zastavil, zrovna když otvíral šuplík našeho stolu, kde jsme měly schované naše vzpomínky na dobu, kdy máma byla ještě tou moji milující mámou.

Neustále jsem staršího pána sledovala a přemýšlela, jestli takhle nějak vypadá i můj děda, pokud vůbec nějakého mám.

V hlavě jsem dokola a dokola přemýšlela o šedivých vlasech a dědovi, že mi ani nedocházelo, že moje máma umřela a pořád leží v našem pokojíku na posteli, přikrytá od hlavy až k patě naší společnou dekou, pod kterou jsme se kdysi spolu tulily. Ani jsem nepostřehla díky shonu, kdo a kdy její nehybné tělo pod deku schoval.

Nedocházelo mi, nebo jsem si v tu chvíli nechtěla připustit, co vlastně se stalo. Nedokázala jsem plakat, přemýšlet nad tím, co se mnou bude a kde budu bydlet.

Bylo mi devět let a můj jediný člověk, který mi byl blízký, a kterého jsem měla, ležel mrtvý pod naši jedinou teplou dekou, načichlou kouřem z cigaret a politou červeným vínem.

„Už jsi někdy jela policejním autem?“ ozval se mužský hlas a tím mě vytrhl z přemýšlení.

Starý, šedivý policista dřepěl přede mnou. Jen jsem mlčky zakroutila hlavou.

„Jak bych asi mohla?“ by mě možná napadlo, kdybych byla starší. Místo toho mě přepadla nutkavá potřeba sáhnout muži na bílé vousy.

Bez ptaní a dovolení jsem zvedla svoji drobnou ručku a muži pohladila tvář. I když ho moje reakce překvapila, neuhnul. Jen se na mě díval vlídným pohledem plným soucitu a porozumění. Možná se na mě díval pohledem, jakým se asi dědeček dívá na svoji milovanou vnučku.

„Máte hezký vousy,“ bezmyšlenkovitě ze mě vypadlo.

Pán neodpověděl, jen se mlčky pousmál a dál nechal moji ručku na svých vousech.

„Izabelko, měli bychom už jet. Brzo bude večer a ty už budeš mít určitě hlad.“

Neodpovídala jsem a nechala jsem pana policistu postavit se na nohy. Nabídl mně ruku a já se jí chytla. Bylo to přesně jako v tom snu, co se mi zdával, uvědomovala jsem si později.

Stála jsem před vysokou zdí, v ruce držela medvídka…

„Můj medvídek,“ vykřikla jsem a rozběhla jsem se ke své postýlce, kde na mě vždy celý den čekal, než jsem se vrátila ze školy.

Až v ten okamžik mi začalo docházet, co se vlastně stalo.

Naposledy jsem pohlédla na postel, kde spávala moje máma a místo ní tam teď leželo prázdné tělo bez duše. Moje milovaná maminka.

Policista si všiml mého pohledu i slz v očích a beze slov mě chytil za ručku a odváděl k autu. V ruce jsem svírala svého medvídka a po tvářích mi tekly slzy. Cupitala jsem po boku cizího muže s vlídnýma očima pryč ze svého domova do světa, o kterém jsem neměla ani potuchy.

Venku se k zemi začaly snášet první sněhové vločky.

Měla jsem se zdviženými ručičkami mezi nimi tancovat a s otevřenou pusou je chytat jako každé jiné dítě, které si ještě zrovna v tuhle chvíli hrálo venku. Namísto toho jsem se křečovitě držela pána s bílými vlasy a vousy a následovala ho do policejního vozu, které mě odváželo do mého nového domova.

Už jsem neplakala. Jen jsem mlčky sledovala ubíhající krajinu, která nás míjela.

„Kam asi jedem?“ ptala jsem se v duchu medvídka a přitiskla si ho ještě víc k tělu.

Pan policista mě pořád držel za ruku, a i přesto, že se tvářil, jako že pozoruje krajinu, po očku mě sledoval.

„Na co asi myslel?“ kolikrát mě teď v dospělosti napadá otázka.

Byl zvyklý z práce na podobné situace, anebo i přes pokročilý věk, ještě nezažil, aby odvážel malé dítě od své mrtvé matky pryč, do dětského domova? Cítil lítost a přál si, aby se podobné neštěstí nikdy žádné jiné holčičce už nestalo? Nebo nakonec nad vším mávl rukou a dál vykonával činnosti, na které byl zvyklý?

Nevím, jak dlouho jsme jeli, ale přijeli jsme už za tmy. Sněžilo pořád a vydatně, takže před dětským domovem byla už souvislá sněhová pokrývka.

Hodný pan policista mi pomohl vystoupit z auta.

Pod nohama mi křupal sníh a bylo ho najednou tolik, že mi napadal až do mých tenisek a začal mě zábst. Zimní boty jsem neměla, protože na takové hlouposti, jak říkávala moje maminka, nezbývaly peníze.

„Chodníky budou vyhrnuté, choď po vyšlapaných pěšinkách. A když si vezmeš dvoje ponožky, do školy dojdeš,“ těmito slovy oponovala, když jsem ji prosila, jestli by nemohla koupit ty nové kozačky, které má Kristýnka z naší třídy.

Smutně jsem se teď dívala na své tenisky na bílém sněhu a vnímala, jak mě studený sníh píchá do odhalených kotníků, protože z kalhot už jsem také začínala vyrůstat.

To mi ani nevadilo, že teplejší kalhoty na sáňkování taky nemám. Stejně jsem neměla ani sáňky, ani kamarády, s kterými bych si mohla hrát na kopci za městem.

„Smrdíš, smrdíš…“ často se mi děti smály.

„Smradlavá Izabela…“ jindy pokřikovaly.

„Jsi hnusná a smrdíš stejně jako tvoje máma…“

Konečně jsem vzhlédla od bot a zadívala se na starší budovu před námi.

„To je asi můj nový domov,“ říkala jsem si.

Byl obrovský s dlouhými schody. Za hlavními dveřmi už se svítilo stejně jako ve velkých oknech. Že okna měla mříže, jsem si všimla až druhý den, když bylo světlo.

„Je čas Izabelko…“ prolomil ticho a zastavil mé myšlenky hodný pan policista a podával mi svou ruku, která stihla vychladnout.

Vzhlédla jsem k němu a už poněkolikáté ji s důvěrou přijmula. Naposledy jsem se chytla té vrásčité, velké ruky a nechala se vést vstříc novému domovu a životu.

Stoupali jsme do schodů, sníh pod nohami křupal a já se bála vzhlédnout. Mé vystrašené oči sledovaly střídající se nožičky a v hlavě se mihla myšlenka, že bych mohla utéct k nám domů. „Klíče jsou určitě pořád v botníku vedle dveří,“ napadlo mě.

Ale přepral mě strach a nožky už dost i za tu chvilku nesnesitelně zábly. Neudělala jsem to a raději jsem pevněji stiskla ruku, které jsem se držela. Pan policista zareagoval stejně, poznal můj strach.

„Neboj, Izabelko, tady jsou hodné tety a postarají se o tebe.“

Když jsem slovem ani pohledem nereagovala, pokračoval dál s uklidňováním.

„Taky tady mají určitě spoustu hraček a najdeš si tu nějaké kamarády.“

Ani po těchto slovech žádné moje nadšené reakce nepřicházely, a tak pan policista zkoušel a pokračoval dál klidným hlasem.

„A víš, co jsem slyšel? Že tady neskutečně dobře vaří a pečou dobré buchty. Nemáš už hlad? Určitě jo. Myslím, že jsi dnes ještě asi pořádně nic nejedla.“

Teď, když nad tím tak přemýšlím, možná mu to muselo přijít hloupé, to, co mi vyprávěl. Stěží uběhly čtyři hodiny, co jsem našla svoji mrtvou mámu doma na gauči a on se mě ptá, jestli nemám hlad. Chudák pan policista, ale uklidňování sirotků měl v popisu práce.

Musel si oddechnout, když mohl přestat vymýšlet samá pozitiva, která mě čekají po smrti matky v mém novém domově. V dětském domově.

Už jsme vystoupali všechny schody a stáli před dřevěnými, velkými dvoukřídlými dveřmi, které měly malá zamřížovaná okénka. Byly vysoko, takže já jsem do nich neviděla, ale pan policista ano. Ani jsme nemuseli klepat, zvonit, protože nám hned otevřela paní v dlouhých černých šatech.

„Dobrý den, paní ředitelko, už jsme tady,“ oznámil pan policista.

„To je dobře, už vás čekáme,“ odpověděla mu paní.

„Pojďte dál. Koukám, že už k nám zavítala paní zima.“

Vstoupili jsme dovnitř a těžké, dřevěné dveře za námi zaklaply. Přimáčkla jsem si svého milovaného medvídka na bušící srdíčko. Bušilo tak silně, že jsem měla pocit, že mi vyskočí z hrudi ven.

„Pojďme do kanceláře sepsat protokol, ať vás tu dlouho nezdržujeme. Jistě máte spoustu jiné práce na starost než…“

Větu nedořekla, ale i když jsem neviděla její pohled, cítila jsem, že patří mně.

„Pojď, Izabelko. Ničeho se neboj.“

Snad poprvé od rána jsem začala cítit strach. Nohy mi mrzly a těžkly a nejraději bych utekla pryč do tmy. Pryč od všeho nového přede mnou a hledala ten starý pocit bezpečí, který jsem měla a ztratila.

Stála jsem jak přibitá a nohy se strachem nechtěly hnout. Nechtěla jsem dělat naschvály, abych nerozzlobila tu novou paní, která se už teď tvářila velmi přísně, ale prostě mi nešlo udělat krok. Pan policista mě lehce tahal za moji malou ručku. Sledovala jsem dlaždice pod nohami, kde se z roztátého sněhu z mých bot, vytvořila kaluž.

Stála jsem v té kaluži, neschopná pohybu, zcepenělá strachem a s myšlenkami na útěk.

Jenomže, jak, a hlavně kam, by asi mohla malá holka jako já utéct?

Vždyť jsem u sebe neměla nic víc než malého plyšového medvídka.

Vzhlédla jsem k muži v uniformě a svýma ustrašenýma očima hleděla do těch jeho klidných a vlídných.

Jako bych se snažila v nich najít odpovědi na všechny moje otázky.

Jako bych se snažila v nich najít odvahu, abych mohla vykročit do nového života.

Nevím, jak dlouho jsme tam tak stáli v kalužích z roztátého sněhu a povídali si očima. Jestli nás paní s přísným pohledem sledovala a zda si něco myslela. Ale vím, že najednou ten strach, snad díky tomu hřejivému pohledu, z mých nohou odešel, jak i přišel. Starý muž v uniformě a šedými vousy na mě lehce pokývl pohledem plným soucitu a nové naděje a vedl mě za ruku do kanceláře paní ředitelky.

Šli jsme dlouhou chodbou. Boty s podpatky paní ředitelky klapaly po studené dlažbě, až uši po chvíli začaly nepříjemně bolet. Koukala jsem na její drobná záda a na to, jak se ji s každým novým krokem pohupoval culík ze strany na stranu. Vlasy měla bílé, i přes ne moc vysoký věk. V ruce jí chrastil obrovský svazek klíčů a znělo to stejně, jako když před rokem naši školu navštívili čerti. Řinčeli řetězy, křičeli a honili nás po chodbách. Klukům hrozili strčení do pytlů a odnesením do pekla.

Kluci už samozřejmě měli ze všeho jen srandu a na místo toho, do pytlů snažili nastrkat nás, děvčata. Nehorázně jsme pištěly a schovávaly se na záchodech. I když už jsem na čerty v té době nevěřila, i přesto jsem cítila zvláštní strach.

„Smraďochu, ty se v tom pekle ztratíš,“ křičel na mě spolužák Emil.

Byl v naší třídě nejstarší a největší, protože měl odklad, a ještě ke všemu už jednou propadl.

„Smraďochu, šup s tebou do pytle. Smrdíš kouřem stejně jako peklo,“ přidal se Karel.

Karel byl jeho pravá ruka a cokoliv Emil vymyslel, Karel ho v tom statečně podporoval a doplňoval.

Než jsem se stačila schovat, už mě táhli za ruce k čertům. Bylo mi to hodně nepříjemné a ještě dlouho jsem měla na rukách modřiny od toho, jak jsem se jim snažila vymanit.

Naštěstí mě zachránilo zvonění na hodinu a naše třídní paní učitelka. Byla moc hodná a před zlými spolužáky se mě zastávala a před jejich zlobou mě chránila.

„Už ji asi nikdy neuvidím. Byla na mě tak hodná,“ pomyslela jsem si smutně.

Měla jsem ji ráda, protože na mě měla vždy čas a porozumění. A když našla kousek času, tak si se mnou povídala. Mohla jsem jí pomáhat uklízet ve třídě, vystavovat nové obrázky na nástěnku nebo si prostě jen tak vedla mne sedla na lavičku před jídelnou a poslouchala, co povídám. Občas jsem si říkala, že je velká škoda, že není moje maminka. Maminka na mě náladu neměla skoro nikdy.