LENKA HNÁTOVÁ

ZAKÁZANÝ CHTÍČ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 94. a 74. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Chan Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-57-1 (epub)

ISBN 978-80-88483-58-8 (mobi)

Prolog

Je tady! Příšerně dlouho čekám na tuhle chvíli. Chvějí se mi ruce. Nikdy jsem necítil podobný strach. Já hlupák! Jak jsem vše mohl nechat dojít takhle daleko? Chovat se tak lehkovážně? Už za moment se dozvím, jestli mi nastane trest.

Stálo mi to za to? Když držím tu obálku, vím, že ne.

Dokážu se změnit? Pokud to dopadne dobře, bude tohle odrazový můstek k lepšímu životu, nebo zůstanu stejný? Už nechci být stejný! Bože, příšerně se mi třesou ruce! Já tu obálku snad neotevřu.

Svírám dopis a bojím se. Dostanu druhou šanci? Prosím, chci druhou šanci!

Negativní...

Už nikdy nebudu tím člověkem! Budu jiný! Slibuji!

První část - Kapitola 1

„Do háje, nemá cenu dál ležet!“ pronesl jsem sám k sobě a posadil se. Celou noc jsem nezamhouřil oči a těch pár minut do budíku mě už nezachrání. „Je to tady! Běž na ně! To dáš!“ dodával jsem si odvahy, přestože mě stále pronásledovaly otravné myšlenky, které zabránily vytouženému spánku: Jak se ten den odehraje? Přijmou mě mezi sebe? Získám autoritu? Nebudu jim jako pětadvacetiletý cucák spíš k smíchu? Jak můžu chtít po bandě puberťáků, aby mě brala vážně? Sám se vážně neberu!

„Čau, cizinče!“ Stál jsem před zrcadlem a zíral na sebe. Vážně se tohle děje? Prohrábl jsem pečlivě střižené světlehnědé vlasy, na které jsem si stále nedokázal zvyknout a zakřenil se hladce oholenou tváří. „Niku, tohle nejsi ty.“

Ten chlap, co na mě čučel, mi nebyl ani trošku podobný. Ještě před pár měsíci bych nevěřil, že podobně udržovaně budu skutečně někdy vypadat. Já velký cestovatel, zvyklý spát v multivanu, nebo v horším případě ve spacáku pod širákem, jsem se ze dne na den rozhodl zahodit bohémský život a chovat se jako spořádaný člověk. Ať už to znamená cokoliv!

„Zvládneš to!“

Má slova ve mně vyvolala další vlnu nepříjemných pocitů. Přesně před takovým životem jsem před rokem utekl. Procestoval jsem, co se dalo, podíval se na neuvěřitelná místa. Poznal spoustu skvělých lidí a pak přišla změna. Obří mezník, který všechno otočil.

Strejda s tetou byli neskutečně rádi a hned zařídili uvolnění bytu po mých rodičích. Zbylo mi jediné - najít si práci. Oprášil jsem diplom a hledal uplatnění pro učitele tělocviku, matematiky a fyziky. Nelehká situace. Sice jsem titul žmoulal v ruce, ale bez jakékoliv praxe se mi ve většině škol vysmáli.

Naštěstí se na zdejší malé ekonomce po prvním odmítnutí za pár dní ozvali a nabídli mi alespoň částečný úvazek. Tříčtvrteční, nebo tak něco. Vykrýval jsem hodiny, které sami chtěli, což se mi skvěle hodilo. Bál jsem se skočit do pracovního života rovnýma nohama a tohle znamenalo příjemný kompromis. Dostal jsem na starost pár hodin tělocviku a dvě třídy matematiky. Co víc si pro začátek přát?

Vycházel jsem z bytu a stejně jako předešlé dny dostal facku. Smrad! Odporný cigaretový puch se mi dral do nosu a umocňoval nepříjemný pocit, kterého jsem se stále nedokázal zbavit.

„Prase! Fakt musíš kouřit přímo ve vchodě?“ zabručel jsem do prázdna. „Jasně, házej mi to přímo před dveře, vždyť jo!“

S nechutí jsem odstrčil sousedčino smetí a naštvaně se zadíval k jejím dveřím. „Na tohle nemám čas!“ zatnul jsem pěsti a zhluboka vydechl. „Hlavně klid!“

Představa dalšího dohadování s ženskou, která má na všechno odpověď, za nic nemůže a ty nedopalky jí do jejího bordelu údajně hází všichni ostatní, jen ne ona, se mi zajídala. Vysvětlovat jí, že když už udělala pár kroků ke dveřím, aby za ně vložila svůj odpad, mohla jich udělat ještě několik a vynést ho přímo do venkovní popelnice, už jsem nemohl.

Nasedl jsem do své staré káry a jako pán se vydal do práce. Budil jsem dojem úplně normálního slušného chlapa. Parkoval jsem na veřejném parkovišti dál, než bych si představoval. Moje velké auto se na přidělená místa pro učitele jaksi nevešlo. Ředitel mi sice sliboval nápravu, ale tenhle starý pán evidentně velmi rychle zapomínal. Alespoň jsem nemusel vysvětlovat, proč, jakožto svobodný a bezdětný chlap, vlastním přehnaně obří auto. Nebyl jsem ještě schopný se s ním rozloučit. Nenadešel správný čas.

Vyšel jsem schody ke kabinetu a chtěl se připravit na svou první hodinu matematiky a také první školní dozor.

„Dominiku! Haló, Dominiku!“ ozvalo se za mnou.

„Sakra,“ procedil jsem mezi zuby. „Už je tu zas,“ pokoušel jsem se o hraný nekřečovitý úsměv.

Jmenovala se Soňa Rajdová, všichni o ní mluvili jako o rajdě a já z ní pomalu šílel. Na začátku bylo sice milé, že si mě někdo schoval pod svá křídla a snažil se pomáhat, ale její zájem o mou osobu už se mi nelíbil. Tahle otravná, vlezlá baba dost nevybíravým a nevhodným způsobem koketovala, navíc ze mě věčně loudila číslo, ale vždy se mi naštěstí povedlo z toho nějak vybruslit. Stačilo, že jsem jí hned první den prásknul, kde bydlím. Naštěstí ji ještě nenapadlo mě poctít návštěvou, asi bych jí nemohl jen tak fláknout dveřmi před nosem.

Chtěl jsem se od ženských držet dál!

„Ahoj, Soňo,“ řekl jsem a pokračoval ke kabinetu.

„Dominiku, jak se na dnešek těšíš? Co tě čeká první hodinu?“

Tiše jsem vzdychl, kruci, vážně si chtěla povídat. Přinutila mě se zastavit. Její malá postava, podobná kuželce, se ke mně blížila. Na můj vkus vlastnila příliš velký zadek a k tomu neúměrně malá prsa, ale to by neznamenalo problém. Každá žena je unikát a každá je něčím krásná. Vždy jsem dokázal najít krásu i tam, kde nebyla na první pohled patrná. Nosila krátké vlasy nepřirozené blond, které kontrastovaly s tmavýma očima, schovanýma pod velkými brýlemi. K jejímu obličeji neseděly, ale ani to by nepředstavovalo problém. Mám rád ženy! Jakékoliv, v tom už problém byl. Chtěl jsem se změnit. Mé staré já by svým zájmem jistě polichotila a určitě by jí ukázalo, jak moc mělo ženy rádo. Ale tohle už nedělám. Chci být jiný! Budoucnosti se chopilo nové já!

„Prosím, říkej mi Niku, jako všichni ostatní,“ byl jsem si jist, že jsem jí o svém označení již říkal, asi zapomínala stejně rychle jako její otec. „Nemám moc času, musím na dozor,“ pronesl jsem s vážností.

„Aha, Niku,“ rozesmála se. Tím mě drobet urazila, je na mém jméně snad něco k smíchu? „Kašli na dozor,“ pronesla mezi lapáním po dechu.

„Co?“ Kašli? Hodlal jsem práci brát vážně. Nechci si utvářet problémy hned v prvních dnech.

„Tady nikdo dozory nedělá.“

„Nedělá? Jak nedělá? Ale, já je mám napsané a… ehm,“ zakoktal jsem se. Chtěla mě snad nachytat? „Mám je v rozvrhu, je to náplň mé práce.“ Věděl jsem, že byla dcerou ředitele, je možné, že ji papínek poslal, aby zjistila, zda nová posila skutečně maká, jak má? Zkoušela mě?

„Jsi roztomilý. Ale na dozory se vážně vykašli, opravdu je nikdo nepraktikuje. Chceš mezi nás zapadnout?!“ dívala se divně, skutečně jsem jí začínal věřit.

„Takže, ani ty?“

Otočila se za sebe a ukázala do prázdné chodby. „Vidíš tam snad nějaký dozor?“

„Vidím tebe,“ uchechtl jsem se.

„Já mám hlídkovat v suterénu u skříněk a vidíš mě tam snad?“ zvedla obočí. Zkoušela na mě káravý pohled? Takhle se dívá na své studenty? Už chápu, proč úči nemá nikdo rád. „Niku, jestli nechceš být kolegům pro smích, dělej to, co oni. Nesnaž se vybočovat. Neupozorňuj na nedostatky. Jasné?!“

„Ehm… žádné dozory,“ opakoval jsem rozpačitě.

„Přesně. Nedělej věci, které ostatní nedělají, jinak tu budeš za exota.“

„Počkej,“ snažil jsem se o úsměv, ale jistý jsem si s ním nebyl. „Vedení tohle nevadí? Na jiných školách…“

„Ty ale nepracuješ na jiné škole. Makáš na naší a tady platí žádné dozory! Už se o tom nebavme! Spíš mi řekni, jaké máš dnes hodiny? Těšíš se?“

Zahleděl jsem se jí upřeně do očí a hledal známku, že celý dosavadní rozhovor znamenal jen zkoušku, nebo třeba legraci, ale nic. Buďto vlastní hodně dobré sebeovládání, nebo vše myslela vážně.

„Jo, těším se, první hodinu učím matiku,“ vysoukal jsem ze sebe, přestože chtěl spíš zařvat: Prosím, ženská nech mě odejít, nechci se vykecávat!

„Třeťáci viď? Béčko. Myslím, že pak budeš potřebovat vzpruhu, nechceš po škole zajít na skleničku? Kdybys mi dal číslo, můžeme se během dne domluvit.“

Už zas! Vážně jsem nechtěl. Nejednalo se o její první pozvání. Dnes mi na jazyk nevlézala správná slova. Nemohu být natolik krutý a říct: Hele, sorry, nehodlám s tebou nikam chodit a číslo ti nedám. Nechci být na ženy zlý. Mám je rád. Všechny! Tedy mé staré já je má rádo… mělo rádo a to nové má tuto náklonnost velmi silně vrytou.

„Vzpruhu? Myslíš, že ji budu potřebovat? Já se na učení vážně těším.“

„Jo,“ zvedla obočí a tvářila se pobaveně. „Jde o moji třídu, pěkná kvítka, ale uvidíš sám. My mladí si musíme pomáhat, ani nevíš, jak jsem ráda, že je tu někdo další pod třicet.“

Snažil jsem se udržet smích. Vážně mě tahle ženská řadila do své věkové skupiny? Věk pod třicet? Ona? Hej! Oči mi stále slouží!

„Jo, no díky,“ co jiného říct. „Už vážně musím! Ať nepřijdu hned první hodinu pozdě!“ otočil jsem se a snažil se co nejrychleji zmizet.

Stihla za mnou ještě křiknout: „Oni by to ocenili!“

Konečně jsem otvíral kabinet.

„A Niku?“ Trhl jsem sebou, copak to nebylo vše? „Žádné dozory,“ mrkla.

„Jasně,“ odvětil jsem už spíše pro sebe.

Vlezl jsem do svého budoucího sdíleného království. Jednalo se o malou místnost.

Mou přítomnost v ní dokazovaly jen hrníček, lžička a balíček drahé kávy. Bez kofeinu nefunguji! Je mým hnacím palivem.

***

Vyšel jsem vstříc svému prvnímu, skutečně pracovnímu ránu.

Pro žáky se jednalo o již druhý školní den… úterý. Včera se učili jen pár hodin, dostali rozvrhy a zjistili potřebné informace, ale dnes už jede normální výuka, čeká je první hodina matematiky se mnou. Včera jsem měl volno, stejně jako každé budoucí pondělí. Prý pro samostudium a přípravu na výuku, ale pro mě včerejší den znamenal čas bez práce.

Ve škole hučelo jako v úle, ten ruch se mi zamlouval. Připomínal mi přeplněné tržnice exotických zemí. Vzpomínky jsem chtěl zatlačit. Nenadešel pro ně vhodný čas.

Sbíhal jsem schody a sledoval dění kolem sebe. Hledal jsem kolegy, kteří by věnovali pozornost procházejícím žákům, ale zdálo se, že ta brýlatá megera říkala pravdu. Nikde nikdo. Zvonilo.

Alespoň nebudu hlupák, co vrazí do třídy příliš brzy. Mohl bych vzbudit dojem, že jsem víc nervózní, než skutečně jsem. Na chodbě se rozhostilo ticho. Ještě naposledy jsem se zhluboka nadechl a otevřel dveře do třídy třetí Bé. Tam už takové ticho nebylo. Chvíli jim trvalo, než si mě všimli, ale když jsem došel ke katedře, zmlkli a postavili se. A pak, že jde o nevychovanou třídu, vždyť jsou v pohodě.

Kapitola 2

„Dobrý den. Posaďte se, jsem váš nový učitel matematiky a pro dívky i tělocviku,“ snažil jsem se použít co nejpevnější hlas a vypadat, co nejpřirozeněji, ale nervozita se drala ven. Nechápal jsem, co se se mnou dělo, většinou mě nikdy nic jen tak nevyvede z míry.

„Frajer a jste si jistej, že už můžete učit?“ ozval se dívčí hlas ze zadních lavic, po něm se rozlehly hlasité hučení a smích.

Nevěděl jsem, kdo promluvil, ani zda otázka mířila skutečně ke mně, či jsem zaslechl jen útržek holčičího rozhovoru, proto jsem ji ignoroval. Nechtěl jsem se tvářit jako zapšklej dědek hned v prvních minutách. Opřel jsem se zadkem o katedru a díval se do davu. Odkašlal jsem si a zkusil vše znovu: „Jmenuji se Dominik Nový a…“

„Kolik je vám let, pane Dominiku? Může někdo takhle mladej učit?“ znovu stejný hlas a tentokrát už skutečně mluvil ke mně.

Konečně jsem našel nechtěného narušitele, který mě dostal do rozpaků. Uculující se dívenka seděla v zadní lavici, roztomile si hrála s krátkými rovnými vlasy, ve kterých se leskly červené proužky a obdarovávala mě rajcovním pohledem, u kterého si kousala spodní ret. Polilo mě horko, nečekal jsem, že by se mnou mohl někdo z těch puberťáků flirtovat, a už vůbec ne takhle napřímo.

„Ehm, dobře, pro vaši informaci, slečno…“

„Viki,“ dokončila za mě.

Snažil jsem se co nejvíc soustředit, přesto mi na chvíli utekl přihlouplý úsměv. „Dobře, Viki. Věřte mi, můžu učit, dokonce už celý rok, a tak moc mladý zase nejsem, určitě ne vůči vám. Můžeme už pokračovat?“ chtěl jsem naznačit, že je její chování celkem nevhodné. Jsem pro každou srandu, ale tohle je přes čáru.

„To posoudím sama, pane Nový.“

Zbytek žáků propukl v hlasitý výbuch a pár holek jí dokonce zatleskalo.

„Tedy,“ prohrábl jsem si nervózně vlasy. Vzpamatuj se! Nevykolejí tě nějaká bláznivá puberťačka, okřikl jsem sám sebe. „Byl bych rád, kdybychom si všichni tady vykali, a mě prosím oslovujte Niku, pan Nový byl můj táta.“ Nastalo ticho, doufal jsem, že budu moct už normálně pracovat. Asi působím mladší, než jsem si původně myslel. „Dobře, začal bych vaším představením a něco mi o sobě řekněte. Jo a budu si ta jména zapisovat podle míst, proto jestli máte v plánu si v průběhu roku měnit pozice, nedivte se, až vás budu oslovovat jinak,“ zaplul jsem na židli a chopil se propisky.

„Oslovuj si mě, jak chceš, cukrouši a klidně ti ukážu spoustu pozic.“ Překvapeně jsem zamrkal. Vážně? Hrabe té holce? „Klidně budu tvoje koťátko, nebo divoká čičina. Nechám to na tobě.“

Třída opět vybuchla a já zíral s otevřenou pusou. Dostala mě.

„A… asi bych radši zůstal u té Viki,“ vykoktal jsem a v puse mi vyschlo. Držel jsem se, abych nevypustil z tlamy poznámku od svého starého já, protože to šílelo a chtělo se projevit.

„To bude fakt pěkná nuda.“

Zakuckal jsem se, ale snažil si udržet chladnou hlavu. Co je s tou holkou? Jak se mnou může takhle mluvit? Mám jí napsat poznámku? Mám vše nějak řešit? První hodinu? Budou mě mít zlého blbečka. „Dobře, to už by stačilo, nemyslíte? Viki? Co kdybychom tedy začali?“ Nechci být za učitelskýho hňupa hned první den, chci, aby mě brali!

„Začala bych úplně se vším, řekni si, kdy a kde!“

Prohmátl jsem si bradu. Hladká kůže mě probrala, nejsem už tím chlapem! Jeho přítomnost ve mně prozrazoval jen hloupý úsměv, který nešel zadržet.

„Buďte tak laskava a mluvte, až budete tázána,“ zhluboka jsem se nadechl. Jo, tohle bylo dobré. To se mi povedlo. Jsem učitel, ne nějaký puberťák. „Začnete, prosím, s přestavováním,“ vyzval jsem chlapce, který seděl přede mnou v první lavici, a její hlasité odfrknutí jsem ignoroval. Poslechl. Naštěstí, ne všichni byli v té třídě natolik oprsklí jako bláznivka vzadu.

Zapisoval jsem jména, až dokud nepadla řada na ni.

„Moje jméno už znáte, můžu se teď zase zeptat já?“

Pokýval jsem hlavou a tiše vzdychl, bylo mi jasné, že i kdybych se ji snažil zastavit, nenechala by se.

„Jste ženatej? Máte nějaký děti?“

Třídou se znovu ozvalo hlasité zašumění.

Ruply ve mně nervy. Chce hrát tuhle hru? Fajn, taky umím hrát. Pustím ho ven, ale jen na chvilku. „Ne, Viki, nejsem ženatý a děti nemám. Tedy žádné, o kterých bych věděl, ale v tom si chlap nikdy nemůže být jistý, co kluci?“ při posledních slovech jsem laškovně mrkl. Celá mužská část třídy tentokrát zatleskala mně.

„Teď tě dostal, Viki,“ ozvalo se odněkud zprava.

„Můžeme pokračovat dál?“ chtěl jsem, aby se představili další, ale nedala jim šanci.

„Ještě jednu otázečku, strašně důležitou,“ tvářila se jako prosící pejsek. Kývl jsem hlavou. „Jste na ženský?“

Úsměv už jsem ani nezkoušel potlačit. Nešlo to, staré já převzalo kontrolu. „Jo, Viki, jsem na ženský! A vy?“ Nedít se ta situace ve škole, ale venku a v jiný čas. Měl bych ji během chvilky v horizontální poloze a důrazně jí dokazoval, jak moc na ženský skutečně jsem. My se ale nacházeli v přítomnosti a ve vyučovací hodině, ve které mé staré já muselo stranou a s ním i ten přihlouplý úsměv, který mi nešel vymazat z obličeje.

Nevypadala zaskočeně, naopak pobaveně a obdařila mě přímo andělským pohledem. Což v kontrastu s jejím vzezřením působilo spíše ďábelsky.

„Jednou vám to ukážu!“

Nastalo ticho, všichni čekali na moji reakci. Sám jsem nevěděl, co přesně odpovědět. Dít se tohle jindy a jinde, už bych se jí dobýval jazykem do pusy a nemusel nic říkat. Na koketování a svádění jsem zvyklý, ale tady a teď jsem ho nečekal, v žádném případě ne od studentky.

„Vy se mi vážně zdáte. Co já s vámi budu dělat?“

„No jo, jsem zlobivá holka, asi potřebuju naplácat.“ Naběhl jsem si. „Troufnete si, Niku?“ zvedla se a opřela o stranu lavice, tak abych ji mohl vidět z boku a nastavila se, jako by skutečně čekala výprask. Vyšpulila zadek a tvářila se jak neviňátko.

Třída propukla v neskutečný randál, všichni hučeli, smáli se a já zíral. Až v tu chvíli jsem viděl, jak štíhlá ta holka byla. Měla krátkou kostkovanou sukni a síťované silonky, na nohou botasky. Roztomilé.

Ty silonky mě dráždily, vypadala sexy. Nemohl jsem se ubránit myšlence, jak tu sukni nadzvedávám a párkrát přes ten malý zadek pořádně plácnu. Držím štíhlé boky a přirážím do nich svým tělem. Nořím se hluboko do ní. Hnětu její půlky. Sakra, jak rád bych do toho vyšpuleného zadku kousnul. Být jinde a jindy, už by křičela slastí. Držel bych ji pod sebou, poznala by, jak špatného chlapa si pro svou provokaci vybrala. Hlasitě jsem upustil vzduch, co se jí se mnou povedlo udělat jen z jediného pohledu, se už dlouho nikomu nepodařilo. Vzrušila mě, i přestože stála několik metrů dál.

„Možná jindy. Abyste se pak nedivila, slečno! Někdo by mohl vaši nabídku špatně pochopit a skutečně vám pořádně nařezat! Takže sednout!“ nevím, jak jsem zahnal zvíře v sobě a utišil vlastní chtíč, ale povedlo se. Musel jsem se vzpamatovat, dotáhnout tohle fiasko, zvané vyučovací hodina, do konce. „Stačilo!“ můj křik se smísil se školním zvoněním. Díky bohu!

Nečekali, až nějak ukončím hodinu. Vyřítili se ze třídy jako divá zvěř, za což jsem byl rád. Hlasitě jsem vydechl a sklonil hlavu na katedru. Opřel jsem se čelem a rozmýšlel, jestli tuhle práci nezabalím a znovu někam neodjedu. Slyšel jsem vedle sebe zvuk. Natočil jsem hlavu. Stála vedle mě. Usmívala se.

„Co ještě? Jste mi to nenandala dost?“ zasyčel jsem naštvaně. Proč, sakra, taky neodešla?

„Jste dobrej. S váma bude sranda, příště už budu hodná, slibuju.“

Koukl jsem se jí do modrých očí se slovy: „Proč vám nevěřím?“

„Dal jste to dobře, jinej by mě určitě nerozdejchal a poslal třeba do ředitelny. Jste fakt dobrej,“ v těch slovech bylo skutečně slyšet uznání, žádná stopa po koketování.

Jasně, ředitelna! Proč mě nenapadla? Nechtěl jsem si udělat špatné jméno již první den, a proto jsem se nechal převálcovat nějakou cizí holkou. S otevřenou pusou jsem sledoval její odchod. U dveří se zastavila a plácla se přes zadek. Věděla, že na ni koukám a tím gestem mě rozesmála.

Nejsem z těch, co by něco vzdávali hned po prvním neúspěchu a byl tohle skutečně neúspěch? Jak moc by se situace změnila, kdybych se zachoval jinak? Tak, jak jsem skutečně měl? První den bych řešil nějakou blbku v ředitelně?

Možná bych panáka i uvítal. Ale s rajdou opravdu ne!

Zbytek pracovního dne už se táhl relativně klidně. Čekala mě ještě jedna hodina matematiky s druhou třídou třeťáků. Díky té slepici jsem cítil větší strach než u té první, ale naštěstí vše proběhlo v pohodě. Následovala dvouhodinovka tělocviku a můj první pracovní den se studenty se chýlil ke konci.

Měl jsem nad čím přemýšlet, v autě mě znovu na chvíli přepadla myšlenka všechno vzdát, ale už se mi nechtělo. Nechtěl jsem si ten fakt přiznat, ale první hodina se mi ve skutečnosti líbila. Nebyl bych to já, kdybych získal naprosto nudnou a normální práci. Co jsem očekával?

Ale nějaké plus tato škola měla… žádné dozory, alespoň jedna část mé práce tímto odpadla. Nebyl jsem si sice jist, zda se jednalo o dobrou informaci, protože v mé hlavě se rozvalovala myšlenka: Vyhýbáš se svým povinnostem, což bylo na hony vzdálené mému původnímu plánu.

Kapitola 3

Ve středu mě čekal skoro stejný pracovní den jako v úterý. S jediným rozdílem první hodinu učím matematiku áčko a až druhou hodinu béčko, následuje dvouhodinovka tělocviku.

Zaparkoval jsem auto na stejné místo jako včera. Začínám mít pravidelné zvyky, super, to dospělí dělají.

První hodina proběhla celkem v pohodě. Opakovali jsme látku z minulého roku. Ke své spokojenosti jsem zjistil, že nemají žádné velké mezery. Třída na mě působila slušným a šikovným dojmem. Problém nastal při té další hodině. Při hodině, kdy jsem učil opět její třídu.

Už na začátku jsem zaznamenal velký rozdíl. Trvalo jim dlouho, než se došourali do lavic a pozdravili. Když si konečně celá třída s nechutí stoupla, ozvalo se hlasité: „On se ještě nevzdal.“

Jistěže nevzdal, pomyslel jsem si. Nikdy nic nevzdávám. Rozhlédl jsem se po třídě, mělo jít o normální pohled na žáky, ale já moc dobře věděl, koho hledám. Seděla sama stejně jako včera a usmívala se. Taky mi přejel úsměv po tváři, ale rychle jsem si odkašlal, abych nepůsobil nápadně. Přece se nebudu culit na studentku!

„Vidím novou tvář?“ zaměřil jsem se na žáka, kterého jsem předešlý den nespatřil. Byl to také jediný možný způsob, který mě napadl, abych započal hodinu a nezbláznil se. Fungovalo to. Mluvil a asi se i omluvil za svou předešlou absenci, ale jediné, co jsem si z jeho monologu odnesl, bylo jméno Michal. Nešlo totiž nekoukat ke stále se zubící slečně, od které jsem každou chvíli očekával nějakou perlu, která překvapivě nepřicházela.

Doplnil jsem svůj včerejší seznam jmen, rozdal připravené příklady a stejně jako ve druhé třídě je chtěl společnými silami na tabuli počítat. Ukázal se problém, ale úplně jiný, než kterého jsem se bál. Oproti druhé třídě, kde se všichni hrnuli, aby předvedli, co umí. Hlásili se a překřikovali jeden druhého, tady se nic podobného nekonalo. Odmítali se zapojit, každého jsem vyvolával a skoro až násilím tahal ven z lavice. Vypadali, že jim chůze k tabuli vytváří muka. Pro mě byla muka zas vidět, že tahle třída v učení není ani zdaleka na stejné úrovni jako ta předešlá. Většina z nich nezvládala ani základní příklady. Neorientovali se v látce, kterou měli pro třetí ročník, pro náš budoucí společný ročník, dávno ovládat. Došlo mi, že musím začít opakování mnohem pomaleji než v áčku a dát si sakra záležet. Nebo tihle žáci třeťákem neprolezou, a pokud ano, čtvrťák a následná maturita by u nich znamenaly jeden velký propadák.

Vyvolával jsem systematicky podle lavic. Chtěl jsem jim tím dát šanci připravit se na svůj příklad, aby mi u tabule předvedli něco víc, než jen: Ehm, já fakt nevím. Tohle je těžký. Tenhle příklad nechápu. No, spletl jsem se.

Nejvíc neschopný se předvedl Michal, kterého jsem ten den potkal poprvé a už se mi zajídal. Namachrovaný frajírek, který v hlavě moc neměl. Nesnažil se nezapojit mozek a ještě měl ze všeho srandu. Snažil se svými hloupými gesty bavit třídu, ale ti se dnes už nesmáli. Poznali, jak mizerně na tom všichni jsou. Můj beznadějný pohled je utvrzoval.

Přišla na ni řada. Místo, aby se zvedla a došla k tabuli, si sedla na svou lavici. Dala mi na obdiv bílou halenku a džínovou sukni s černými podkolenkami. Působila dojmem americké středoškolačky, ale pouze pokud by celý její outfit nevypadal sražený v pračce. Halenku sotva dopnula a sukně stěží zakrývala zadek. Tohle nebylo jen koketní, ale hříšně sexy. Zvlášť když si své lesklé vlasy načepýřila ještě víc než předešlý den. Seděla rozcuchaná, jako by se s ní někdo před chvílí divoce miloval. Zatlačil jsem tu představu a čekal, až konečně něco řekne.

Nohu hodila přes nohu a pohupovala s ní ve vzduchu. „Niku, proč? Vidíte, že nikdo tomu nerozumí, jsme blbci,“ neměla svůj včerejší tón, což působilo divně. Mluvila vážně a při tom vypadala neuvěřitelně sexy. Vizáž se prala s vystupováním.

„Pojďte k tabuli, pomůžu vám s tím.“

Protočila oči. „Šla bych úplně někam jinam.“ Byl tu zas onen škádlivý hlas, na který jsem se od ní těšil. Tedy… netěšil, samozřejmě!

„Dělejte, Viki, k tabuli!“ pronesl jsem neoblomně. Ani se nepohnula. „Vidím, že na Viki dneska neslyšíte. Dobře, jakže jste včera chtěla, abych vám říkal? Koťátko?“ věděl jsem, že se mám krotit, ale nemohl jsem si pomoci. Zajiskřily jí oči. „Takže vy rozkošné koťátko, byla byste natolik laskavá, zvedla svoji prdýlku a došla k tabuli vypočítat příklad?!“ poslední slova už jsem křičel.

Ve třídě se rozhostilo naprosté ticho, pokud mi do té doby někdo nevěnoval pozornost, nyní mě vnímali naprosto všichni. Někdo dokonce s otevřenými ústy. Propichoval jsem ji očima a čekal, co udělá.

Hodila nohou do výšky a seskočila z lavice. Nemohl jsem si nevšimnout červené barvy, která se při pohybu mihla mezi stehny. Udělala to naschvál, tím jsem si byl jistý. Hlavně se nesmím nechat znovu vyprovokovat, hlavně klid. Ta věta musela být poslední ukázka mého starého já!

Došla až ke mně a hlasitě vzdychla. „Když tak hezky prosíte, co bych pro vaše krásný světlý oči neudělala,“ potutelně se uculovala. Vzala do ruky křídu a ta jí vypadla. „Jejda, hoplá,“ zase ten hlas.

Natočila se ke mně zády a velmi pomalým pohybem se pro ni sehnula. Nepřirozeně našpulila zadek, naskytl se mi pohled na spodek jejích půlek a na červené prádlo. Nechtěl jsem se koukat, ale oči si jaksi samy sklouzly. Věděl jsem, že to udělala schválně, trvalo jí dlouhou dobu, než křídu vzala do ruky. S teatrálností ji lehce nadzvedla a znovu upustila. „Jejda, mrška jedna.“

Polilo mě horko. Už se přede mnou vyloženě nevybíravým způsobem nakrucovala. Zakroutila boky a ještě víc se našpulila.

Ve třídě nastalo ticho, že by šlo slyšet spadnout špendlík, cítil jsem, jak mě všichni pozorovali a čekali, co udělám.

„Přestaňte, Viktorie,“ konečně jsem sklopil oči stranou, prohrábl si vlasy a odkašlal. „Stačilo, nemyslíte? Srandy už bylo dost.“

Zvedla ze země křídu a pomalu se narovnala. Otočila se ke mně se slovy: „Nevím? Stačilo vám to, Niku?“ Dívala se mi do očí. Byl jsem rád, že sedím a ona nemohla poznat, co se pod katedrou odehrávalo. Té potvoře se to povedlo znovu!

Jestli mi stačilo? Si piš, že ne, ty malá koketo! Jak rád bych ji popadl, strhl z ní to červené prádlo a předvedl jí, co její chování způsobilo. Rudl jsem. Musel jsem zahnat všechny nevhodné myšlenky někam hodně hluboko.

Otočila se a opisovala přidělený příklad. Překvapila mě. První operaci zvládla sama, v hlavě něco měla. Zasekla se u hloupého znaménka, na které jsem ji upozornil, a následně zbytek příkladu dotáhla skoro do konce. Zvláštní. Asi jako jediná pochopila postup. Před konečným výsledkem se zarazila a koukla se na mě.

„Co se děje? Vždyť už vše jen odečtete, kolik vám to tedy vyšlo?“ nechápal jsem, proč nepsala dál.

„Takže výsledek je dva, krásná dvoječka. Víc není ani potřeba, ne?“

Její narážku jsem pochopil asi jako jediný, jelikož na mě při ní spiklenecky mrkla. Odkašlal jsem si, byl jsem rád, že třída nereagovala. Položila křídu a odcházela pryč.

„Výborně, a pak že to neumíte.“

Díval jsem se do papírů se jmény a hledal, jak se jmenuje žák, který byl na řadě. Díky tomu jsem neviděl, co se přesně stalo. Dolehl ke mně až naštvaný hlas: „Malá děvko!“

Překvapeně jsem zvedl oči od papírů. Michal ji držel za ruku a cloumal s ní. Ona se mu snažila vytrhnout.

„Co se tu před ním nakrucuješ, ty hnusná štětko! Tohle je moje holka!“ poslední slova mířil na mě.

„Už dávno ne!“ vyškubla se mu, běžela ke své lavici. „Debile!“

„Zmlkni, konec bude, až řeknu já!“ obličej mu zbrunátněl a hnal se za ní. Otočil ji k sobě a štěkl: „Já se rozcházet nehodlám! Je ti to jasný!“

Znovu se mu vyškubla a vrazila mu do hrudi, aby ho od sebe odstrčila. „Blbečku, skončili jsme spolu už před měsícem, se s tím smiř! Hovado!“

„Tak už dost!“ pleskl jsem rukou do katedry. „Nevím, co se tu děje a ani to vědět nechci, koukejte si oba sednout! Tohle je hodina matematiky! Chovejte se tak! Všichni!“ křičel jsem na celou třídu a díval se z jednoho na druhého. Bouchnul jsem a všechen stres posledních dní vyplaval na povrch mnohem silněji, než bych v danou chvíli skutečně čekal.

„Ale…“ otočil se ke mně s pohledem, který napovídal, jak moc by po mně nejraději skočil a vymlátil duši.

„Nezajímá mě to, ani trošku! Fakt je mi váš konflikt u prdele!“ evidentně můj slovník, který nikdo nečekal, zafungoval. Zírání překvapených žáků přerušilo až zvonění.

„Sakra! Tohle nedám!“ kníkl jsem a znovu se s výdechem sesunul na katedru. Položil jsem na ni čelo a stejně jako předešlý den se snažil vydýchat vše, co se právě stalo. Slyšel jsem ji vedle sebe, věděl jsem, že se jednalo o ni dřív, než jsem se podíval. Hnusné deja vu. Nechtěl jsem s ní už mluvit, proč neodejde jako všichni ostatní?

Propichovala mě pohledem a čekala, až se na ni podívám.

„Co ještě chcete?“ zamručel jsem s čelem stále namáčknutým do desky stolu.

„Chci se omluvit.“

Překvapila mě. Otočil jsem k ní hlavu a narovnal se. Zíral jsem jí do očí s nechápavým výrazem. Vážně?

„Michal se za chvíli srovná, chlapům to někdy trvá dýl, než jim určitý věci dojdou.“

„Co?“ vyhrkl jsem. Dělá si ze mě srandu? „Vy se omlouváte za tu hádku? Za nic dalšího vám nepřijde vhodné se omluvit?“

Zazubila se a v očích se jí objevil rajcovní výraz. „Za nic dalšího se omlouvat nehodlám. Vám přijde, že bych snad udělala něco nevhodnýho? Něco, co by se vám nelíbilo?“ opřela se o katedru a přiblížila obličej nebezpečně blízko k mému. Zaplavila mě sladká vůně meruňky s vanilkou, otupila mi smysly. Zavřel jsem oči. Vzpamatuj se, chlape!

Rychle jsem vstal a prohrábl si vlasy. Tohle už bylo vážně moc. Tohle nemůže. Jsem sice učitel, ale jsem taky stále chlap!

Otočila se ke mně a opřela se o stůl.

„Vy s tím nepřestanete, že jo? Budete provokovat pořád, co?“ stoupl jsem si mezi její roztáhlé nohy, položil ruce na katedru vedle ní a uzavřel ji tím na místě. Zírala mi do očí. Čekal jsem alespoň náznak toho, že jí došlo, jak moc přestřelila, takhle se k učiteli chovat nemůže, ale nenašel jsem nic. Jen se stále laškovně culila, a dokonce se naklonila blíž. Skoro jsme se dotýkali rty. Držel jsem sám sebe, abych neudělal nic dalšího. Zatím by se mé chování omluvit dalo, jen pouštím hrůzu.

„Vám tohle snad vadí. Tomu nevěřím,“ špitla.

„Děvenko, vážně bruslíte na velmi tenkém ledě,“ snažil jsem se jí dívat do zářivě modrých očí, ale přesto můj pohled postupně sklouzával k jejím ústům. Tohle nesmím, tohle se stát nemůže!

„Mám ráda výzvy,“ vystrčila jazyk a rychle, velmi nečekaně mě lízla na rty.

Odtáhl jsem se, spíš jsem se odskočil a zíral na ni. Prsty mi vylétly k místu, kde se mě dotkla. Ona se divoce smála.

„Vy se mi vážně zdáte. Začněte se chovat slušně, nebo…“

„Nebo co?“ šla ke mně a já pocítil nával adrenalinu.

Tohle teda ne, děvče! Tohle ti jen tak neprojde. Chytil jsem ji za ramena a namáčkl na tabuli. Tvrději, než jsem zamýšlel, ale měl jsem vztek. Dívala se mi do očí a dech se jí zrychlil, otevřela pusu a nasála vzduch. Přitlačil jsem se k ní tělem, aby cítila mou erekci. Čekal jsem, že ji vyděsím, ale ona se tvářila spokojeně. Musel jsem přitvrdit. Chytil jsem ji pod bradou a do rtů pošeptal: „Nezahrávej si, holčičko! Mohla bys špatně dopadnout!“ Napadlo mě, že pokud začne mít strach, mohla by se chovat normálně. Hodit zpátečku. Jak moc jsem se spletl. Naopak jsem ji rozpálil. Nohou se mi otřela o zadek.

Zatlačil jsem na ni víc a u toho silněji zmáčkl její bradu. „Myslím to vážně, děvče! Tohle není vhodné chování!“

Mé sevření se jí přestávalo líbit. Snažila se uvolnit hlavu. Místo, abych povolil, jsem ji chytil pevněji. Šílel jsem z vůně meruňky a vanilky. Tohle chtěla, ne? Vyprovokovat mě! Tady má výsledek.

„Pusť, sakra!“ zakřičela a vytrhla se mi z ruky.

Ustoupil jsem od ní. Zastrašení se povedlo. Popadla tašku a odcházela ze třídy. Před dveřmi se zastavila stejně jako včera. „Mě jen tak nevyděsíš. Mějte se, pane učiteli,“ odešla.

„Do prdele,“ tiše jsem zaklel. Co se zrovna stalo? Jak jsem tohle mohl dopustit? Přestal jsem se ovládat.

Kapitola 4

Ve dvojhodinovce tělocviku jsem viděl svou možnost sám sobě dokázat, že mě nějaká bláznivá puboška nevykolejí. Těšil jsem se na ni, ale čekala mě studená sprcha.

V tělocvičně se na mě dívala banda naštvaných a znuděných holek. Stály s nasupenými výrazy, zmalované, hloupě učesané a nevhodně oblečené. Poznal jsem, že oproti včerejší hodině s druhačkami, které se nesnažily odporovat a poctivě plnily cviky, které jsem po nich chtěl, mě tyhle dívky poslouchat jen tak nebudou.

Nejprve mě zasypaly informacemi, co všechno nemůžou dělat z nejrůznějších důvodů. Jedna nesměla skákat, druhá se bála výšek, každá chrlila nějakou hloupou výmluvu.

„Dost, holky, má jít přece o zábavu. O hodinu na odreagování od všeho učení.“

Zíraly na mě, dokud z nich nevypadlo, jak je cvičení zbytečné, vždyť k čemu jim prý bude kotrmelec? Nezapomněly mi vyčíst, co všechno se musely dneska učit, jak jsou unavené ze všeho přijímání informací, a že tělocvik je pro ně naprosto nedůležitý.

Zhluboka jsem se nadechl a přemýšlel, jak vybruslit. Nechtěl jsem se prát s bandou otrávených holek. „Dobře, než mě začnete všechny nenávidět. Je něco, co byste chtěly skutečně teď dělat? Máme tu strávit dvě hodiny a já nemám náladu se dívat na vaše znuděný ksichty. Nemůžu vás pustit pryč, ale určitě najdeme něco, co by vás mohlo bavit a já to mohl brát jako tělocvik. Chcete donést míče a něco si zahrát?“

Překvapil jsem je, neříkaly nic, ale bylo vidět, že jsem si šplhnul.

„Druhá možnost jsou kotouly, takže, co bude?“

Konečně se na jejich tváři objevil úsměv. Celé dvě hodiny jsem sledoval bandu holek neohrabaně si hrát s míčem. Nechal jsem jim volnou ruku. Byl jsem rád, že se hýbou a neprudí.

Tohle nebyla práce, jakou jsem si představoval.

***

Odcházel jsem ze svého kabinetu po dalších dvou hodinách, co jsem se snažil vytvořit plán a spoustu pomůcek, takových taháčků pro svou opožděnější třídu matematiky. Nehodlal jsem se vzdát. Věděl jsem, že to bude chtít hodně práce. Musím jim vtlouct do hlavy spoustu informací. Snažil jsem se vše pojmout co nejsnazší cestou. Nejstručněji a nejjednodušeji.

„Niku, ahoj. Jak je dneska?“ její hlas se rozléhal chodbou. Co tu zase dělá? Na tomhle patře nemá kabinet! Proč za mnou leze?

„Ahoj, Soňo.“

„Jsi chytrý, koukám, že chceš zapadnout,“ zdvihla obočí. „Žádné dozory,“ došla až ke mně s potutelným výrazem.

„Jo,“ chtěl jsem se tvářit, že je vše v pořádku, ale můj obličej se zdráhal a odmítal lhát.

„Páni, oni tě vážně ztrhali!“ Nechtěl jsem si připustit, jak moc. „To chce panáka,“ řekla spíš jenom do větru, ale mě se ten nápad začínal čím dál víc zamlouvat. „Nebo nám o tom povyprávíš na příští pondělní poradě?“

„Poradě? V pondělí?“ polilo mě horko. „Byla porada? Sakra! Do prd…“

„Uklidni se,“ pohladila mě po tváři a ukončila mou nadávku. „Úplně jsem zapomněla, žes tam nebyl. Ty v pondělí do budovy nemusíš a…“

„Jak velký mám průser?“ skočil jsem jí do řeči. Proč mi o tom, že jsem něco pokazil, nikdo doteď neřekl? Kruci! To mám vážně skvělé kolegy.

„Niku, zápis z ní ti přijde e-mailem, jsi tu na zkrácený úvazek, nejsi povinen tu v pondělí být, klid!“ koutky jí cukaly.

„Takže tam nemusím chodit?“

„Jsi roztomiloučký. Nejdřív řešíš dozory a teď porady, přečti si e-mail, ju. Jestli chceš, můžu ti základní info posílat do esemesky.“

„Ty vole,“ ulevil jsem si. „Teď už bych si toho panáka dal,“ nepřemýšlel jsem, co říkám, věděl jsem jen, že opít se by pro mě bylo v tuto chvíli nejpříjemnější a já nerad piju sám. Ve městě nemám moc přátel, tudíž jsem její pozvání přijal. Na šestou v jednom místním baru. Její narážku s esemeskou jsem brilantně zamluvil. Půjdu s ní pít, ale zprávy si s ní za žádnou cenu posílat nechci!

Kapitola 5

Nepřemýšlel jsem nad tím jako o rande a doufal, že ona uvidí situaci stejně. Ale copak někdo může vidět do ženské mysli?

Došel jsem pěšky. Už na mě čekala. Evidentně naše popíjení pochopila jinak než já. Stihla se namalovat, obléct halenku s velmi hlubokým výstřihem, ale zapomněla k ní přibalit i náležitou výbavu, kterou by mi v ní mohla ukázat. Snažil jsem se ignorovat její hloupý smích, když jsme vcházeli dovnitř.

Objednal jsem si velkou vodku. Ona skleničku bílého.

Kouřila jednu cigaretu za druhou a u toho stále něco mlela. Z jejího monologu jsem pochytil: Je rozvedená, škola jí moc nebaví, ale zůstává v ní kvůli tátovi, což je náš ředitel. Žádná z těch informací mi nestála za významnější zareagování. Mé přikyvování a občasné zamručení jí podle všeho stačilo.

Objednával jsem jednoho panáka za druhým a snažil se jimi zacpat díru v hlavě, kterou ona svými řečmi vytvářela. Já hlupák. Proč jsem raději nezůstal doma, nenatáhl se na gauči a nečučel na bednu?

Alkohol se na mě již zdatně ukazoval, když jsem zahlédl krátké černé vlasy. Nenápadně jsem se podíval směrem za Soňu na dívku, která zrovna procházela. Nebyla to ona, ale přesto mě představa, že by se tady vyskytla, rozpálila.

Vrátil jsem se pohledem na brýlatou blondýnu, která si mého počumování po cizí holce nevšimla. Je taky ženská a už víc jak hodinu se mě snaží podivným způsobem balit. Mé přesvědčení, stát se lepším člověkem, se nějak vytratilo.

Nevěděl jsem, co mi zrovna povídala, zastavil jsem ji v půlce věty, chytil její ruku, kterou neustále šermovala, a vložil ji na svou naběhlou chloubu. Okamžitě zmlkla a dívala se nechápavě. Konečně přestala kecat!

„Chceš mě?“ jednoduchá otázka, na kterou jsem za svůj život sbalil už spoustu žen. Nechtěl jsem se vybavovat, ale uvolnit, upustit napětí, co se mi tlačilo v kalhotách a ona seděla poblíž.

Tiše přikývla. Zaplatil jsem a bez jediného slova se s ní vydal ven. Snažila se mě chytit za ruku, ale na tohle jsem neměl chuť. Nechci se s ní mazlit, chci jen sex a ten mi poskytnout může.

Sám jsem nechápal, jak se držím na nohách. Znovu se kolem nás mihla dívka s černým mikádem a mnou projel ještě větší chtíč, tohle bude rychlejší, než bych chtěl, ale bylo mi to fuk. Nechci udělat ji, ale sebe.

Došli jsme na dámské záchodky, kde se pokusila o polibek. Něco takového jsem neměl v plánu. Tvrdě jsem ji otočil zády k sobě a přitlačil se k ní.

„Niku,“ vzdychla. Zdála se povolná úplně ke všemu. Měl jsem ji v hrsti, ale něco bylo špatně.

Mé vzrušení opadávalo. Tohle se mi nestávalo. Nikdy jsem neměl problém se vzrušit a provést pár dobrých kousků. Teď mě ale tělo odmítalo poslouchat. Erekce se vytratila. Co se, sakra, děje?!

Přitiskl jsem jí tvář na krk. Takhle to mám rád, vždy si vychutnávám všechny ty ženské vůně, které se na krku mísí. Bohužel jsem ucítil jen nepříjemný zápach laku na vlasy a cigaretový kouř. Tohle není dobré! Tohle mě nerozpálí! Nosem jsem jel od ucha až k rameni. Obklopil mě zápach potu. Sakra! Místo vzrušení se ozval nepříjemný pocit v žaludku.

Jí se to evidentně líbilo, předla jako kotě a čekala, co se bude dít dál. Já stále nebyl schopen. Dříve už bychom cestovali vlnou extáze až ke hvězdám, ale teď se nedělo nic. Nechtěl jsem se vzdát. Jak je možné, že nefunguju?!

Zkusil jsem další věc, co u mě zabírala. Chytil jsem ji za boky a přitlačil k sobě. Líbilo se jí to, ale se mnou to ani nepohnulo. Třela se o mě. Jo… dobrý nápad. Tření by mohlo fungovat. Ale kde nic tu nic.

Táhl jsem ruce po jejích bocích a zjistil, že se jí džíny zařezávaly do těla a vytvářely dva hrboly. Celkem běžný jev u silnějších žen, které špatně vybraly střih kalhot, ale mně tohle nepřipadalo ani trochu sexy.

Přitom se dá říct, že co se týče chtíče na jednu noc, nejsem vybíravý. Malé, velké, kypré, hubené. Ženy všech tvarů a barev. Měl jsem je za svůj život už všechny. Teď jsem si ale připadal jako naprostý nováček.

Stále si ničeho nevšimla. V počínajícím zoufalství jsem zvedl ruce na její prsa. Ty u mě nikdy nezklamaly. Mám prsa rád. Jakákoliv. Rád se jich dotýkám, rád si s nimi hraji a sleduji, jak pod mýma rukama tvrdnou.

Vjel jsem do velkého výstřihu a nenahmatal žádnou kůži. Jen silnou vrstvu podprsenky, přes kterou se nedalo nic cítit. Navíc se ke mně znovu přimáčkla a já dostal další facku nepříjemným zápachem laku na vlasy a cigaretového kouře smíchaného s potem. Žaludek mi zaprotestoval, odtáhl jsem se.

Otočila se a vzrušeně se dívala. Už jen z toho, co se dělo, nebo spíš nedělo, se zpotila. Stíny na očích se jí ošklivě rozmatlaly. Tohle nepůjde! Vážně nemám šanci! Na téhle ženě není nic, co by mě vzrušilo!

„Omlouvám se. Nemůžu.“

Nevypadala, že mě chápe. Vypotácel jsem se z kabinky ven a nabrat čistý vzduch. Přišla za mnou a usmívala se jako nejšťastnější člověk na světě.

„Promiň, v tomhle stavu by nebylo vhodné cokoliv dalšího vyvádět.“

Souhlasně přikývla. „Dáš mi aspoň pusu na dobrou noc?“ řekla tichým, ale velmi vlezlým hlasem.

Při té představě už můj žaludek nevydržel. Běžel jsem zpátky do kabinky a vyhodil všechen chlast, co jsem do sebe za tu chvíli naklopil. Další novinka. Nikdy po alkoholu nezvracím. Nepamatuji si, jestli jsem vůbec kdy zvracel. Že by takovou reakci mohla vyvolat představa polibku s chodícím popelníkem? U mě?! Na ženy nejsem vybíravý, ale u ní můj kámoš odmítal spolupráci.

Když jsem vyšel ven, stála před dveřmi se stále spokojeným úsměv, který působil až děsivě.

„Soňo, promiň,“ vysoukal jsem ze sebe.

„V pohodě, tohle chlast dělá,“ zvedla ramena a nepřestávala se uculovat, chytila mě kolem pasu a v objetí, které jsem neopětoval, jsme vyšli z baru. „Doprovodím tě domů, ju?“

Zněla mile, ale představa jí v mém bytě a mého následného dalšího pokusu, který by podle všeho opět nevyšel, mi přitížila.

„Promiň, rád bych šel sám. Musím se vzpamatovat. Nechci se před tebou dál ztrapňovat.“

„Dobře, uvidíme se tedy zítra ve škole. Určitě to zvládneš?“

„Jasně,“ pronesl jsem stroze a ze všech sil se snažil jít co nejrovněji.

Cestou se mi motalo hlavou, co se přesně stalo. Nedokázal jsem zjistit, kde nastala chyba. Senilním, nebo už jsem se ženských nabažil? Vždyť to byl taky jeden z důvodů, proč jsem se vrátil a chtěl žít normálně. Po svém bohémském životě jsem se dostal do situace, po které jsem měl vážné obavy o své zdraví. Dělat si v pětadvaceti test na pohlavní choroby není nic příjemného.

Rozhodl jsem se se změnit. Že bych se rozhodl až tak moc a přemluvil sám sebe, abych už akce nebyl schopen?

Vlezl jsem do vany a osprchoval se. Jediná věc, co se mi na mém bytě nelíbí, je nesmyslně velká vana. Místo válení ve vodě se raději sprchuji.

V županu jsem se svalil na gauč v obýváku a zašklebil se směrem do ložnice na velkou postel. Z cest jsem si zvykl na spaní v autě, a příliš mnoho prostoru kolem mě mi při spánku nebylo příjemné.

Zavřel jsem oči a snažil se utřídit myšlenky. Opilost mě opouštěla a zanechávala představy, které mě vrátily do školy, k Viki a jejímu neposlušnému jazyku.

Ucítil jsem něco nečekaného. Věděl jsem, co se dělo, přesto se musel podívat, jestli se mi to skutečně nezdálo. Vážně se ozval. Stálo tam mé mužství připravené k akci.

„Vážně? Teď?! Když jsem sám?! Super!“

Dlouho už jsem něco takového nedělal, ale tato činnost patří k těm, které se nezapomínají, jako jízda na kole. Uvolnil jsem se a začal rukou rytmicky pohybovat. Vybavil jsem si černé vlasy s červenými pramínky, modré oči a rty, které mě neskutečně dráždily.

Hlasitě jsem dýchal a přidával na rychlosti.

Na mysl se mi dralo červené prádlo, které bych nejraději odhrnul stranou a zabořil se jí do těla. Vzpomněl jsem si na sladkou vůni meruňky s vanilkou.

„Oh!“ bylo to tu. Prohnul jsem se v zádech, zaklonil hlavu a nechal svým tělem projít vlnu orgasmu. Uspokojení mě uvolnilo. Ležel jsem spokojeně a bez hnutí.

„Niku, ty jsi magor, fakt jsi dal přednost vlastní ruce, před teplem ženského těla?“ promluvil jsem do ticha.

Kapitola 6

Probudil jsem se s pulzující hlavou a naštvaný sám na sebe. Naposledy jsem se zlil v létě u Davida na chatě. Poprvé od chvíle, co jsem ukončil své cesty a tehdy večer nedopadl nejlépe. Proměnil se v divočinu.

Chtěl mě představit svým kamarádům a kamarádkám a všechno se v noci zvrhlo v jedny velké orgie. Tehdy jsem byl na sebe hodně naštvaný. Jen pár dní po tom, co jsem otevřel dopis s výsledky testů a slíbil si, že se změním, jsem dokázal sám sobě, jak mizernou vlastním vůli. No co, každý někdy uklouzne. Stejně jako včera. Ještě že jsem nebyl ničeho schopný!

Nepřemýšlel jsem. Celý já, tedy celé mé staré já. Pokud bych akci náhodou dotáhnul do konce, musel bych se s ní dnes ve škole znovu vidět a ještě minimálně dalších pár měsíců. Jak bych vysvětloval, že se jednalo jen o přestřel a v žádném případě nechci navazovat nějaký hlubší vztah. Něco takového jsem totiž opravdu neměl v plánu.

Do budovy jsem vstupoval s jasným plánem - hrát naprostého hlupáka. Nebylo to fér, ale musel jsem zachránit vlastní pozadí.

Mé velké hraní na sebe nenechalo dlouho čekat. Stála před kabinetem a usmívala se jako brejlaté sluníčko. Co jsem si myslel? Ani když jsem ji pozoroval z dálky, mě ta ženská ničím nezaujala.

Oblékla šaty, které z její postavy vytvářely žížalu. Zářily sytě žlutou barvou a nevhodným velmi nehezkým způsobem obepínaly každý faldík. Blond vlasy vepředu příliš ulízla. Napadlo mě, že by mohla vypadat víc k světu, kdyby je nosila delší, ale ani změna účesu by jistě nepomohla, tahle ženská mi nepřipadala sexy.

„Ahoj, Soňo,“ nahodil jsem přátelský hlas. Nesměl jsem jí dát šanci mluvit dřív než já. „Prosím tě, mám ze včerejška hrozné okno. Vím, že jsme byli někde pít, ale nevím, co se dělo. Neztropil jsem ti ostudu nebo podobně, že ne? Jsi dobrá kámoška a nerad bych tě něčím ztrapnil,“ doufal jsem, že tohle zabere. Žádná žena po oslovení kámoška nezačne vyprávět, jak jsme se spolu skoro vyspali.

Tvářila se překvapeně. „No… ne, všechno v pohodě. Trošku jsi to s tím pitím přehnal. Vážně si nic nepamatuješ?“ Zbaštila mi to. Ano!

„Ne, fakt ani ťuk. Asi už ztrácím formu, poslední dobou nejsem zvyklý pít,“ pokračoval jsem ve své lži.

„Můžeme to zopakovat, abys tu formu zase nabral,“ snažila se o koketní hlas.

A sakra, to není dobrý! „Někdy třeba jo. Měj se, musím běžet,“ zapadl jsem do úkrytu a nečekal na další odpověď.

Tohle mi prošlo dobře. Teď už žádný podobný kiks.

Čekaly mě dvě dvouhodinovky tělocviku se třeťačkami. Nejdříve její třída, dvě hodiny volno a následně druhá třída. Zvráceně jsem se těšil, až tu malou koketu na těláku pořádně proženu.

Jenže ona koketa nedorazila a dívky se na mě koukaly jako ty včera, a proto jsem zvolil stejnou taktiku. Bylo mi jasné, že tyhle dva ročníky ke skutečnému tělocviku nedonutím. Zřejmě pravou tělesnou výchovu zpraktikuji jen u druhých ročníků.

Vysvětlil jsem holkám, že nehodlám být jejich nepřítel. Jestli ony nevykecají, jak se tu flákají, já jim nebudu přidělávat starosti s tím, jestli zvládnou nebo nezvládnou kotrmelec. Takže dnes hrály vybíjenou. Proč ne? O pohyb šlo.

***

Se spokojeným výrazem ve tváři jsem se vrátil do prázdného kabinetu, uvařil si kávičku a posadil se do židle. Prohraboval jsem se věcmi, které jsem si včera připravil na matematiku a dopisoval další informace, které by mým žákům mohly pomoci. Zazvonilo na velkou přestávku, když někdo zaklepal.

„Dále,“ myslel jsem si, že přichází nějaký můj kolega nebo třeba uklízečka, ale proč by klepali? Místo toho vešla štíhlá vysoká postava v červeném tričku, černé sukni a v úžasných síťovaných silonkách, které už jsem měl možnost vidět.

„Co tu chcete?! Vám včerejšek nestačil? Přišla jste mě štvát až sem?“ použil jsem možná až příliš zlý hlas, ale zaplavil mě vztek.

Přišla ke mně blíž a tiše špitla: „Chci se omluvit a domluvit.“

Podívejme se. Zase omluva? Byl jsem zvědavý, co z ní vypadne za perly tentokrát. Díval jsem se, jak se ke mně šoupala. Zůstával jsem sedět, jenom jsem se na ni natočil. „No… povídejte! Poslouchám. Už vám konečně došlo, jak moc je vaše chování nevhodné?!“

Usmála se. „Přišla jsem si omluvit absenci na těláku.“

Dělá si ze mě ta holka srandu? Skutečně?!

„Jo, aha, to je od vás milé, ale tuhle omluvu věnujte hlavně své třídní,“ snažil jsem se mluvit klidně a vyrovnaně. Usilovně jsem se jí pokoušel dívat do očí, ale jakmile se zastavila a nadzvedla ramena, neudržel jsem se a sjel její postavu důkladnějším pohledem. Zastavil se mi dech, neměla podprsenku. Nemohl jsem si vybavit, jestli ji v předešlých dnech nosila, ale dnes to bylo znatelně vidět. Její malá pevná prsa se dmula pod velmi upnutým tričkem. Výrazně se jí rýsovaly dva malé pahorky. Představil jsem si, jaké by bylo je skousnout a donutit pěkně ztvrdnout.

Kruci, vzpamatuj se!

„Za ní chodit tak úplně nechci,“ se sladkým úsměvem přišla blíž a opřela se vedle mě o stůl. „Nešlo by to vyřešit bez ní?“

„Jak jako?“ hlasitě jsem vydechl a svěsil hlavu. Stůl se prohnul. Sedla si na něj! Chtěl jsem k ní zvednout pohled, ale zastavil se mi u nohou, které přehodila jednu přes druhou, jen pár centimetrů od mého obličeje. Zíral jsem na černou síťku a nebyl schopen slova.

„Se nějak dohodneme, ne? Těláky mě fakt nebaví, tak co kdybyste sem tam nějakou moji nepřítomnost přehlídl? Já na oplátku při matice přestanu prudit, budu se chovat jako nejslušnější žačka, to by šlo, ne?“ myslela svá slova vážně, nezněla koketně. „Jinak bych totiž mohla ještě přitvrdit a to nechcete.“

„Si děláte prdel?“ vyhrkl jsem. Vytáčela mě. Jak si může něco takového dovolit? Chce mě vydírat? Takhle hloupě? Kde bere odvahu? „Nemáte třeba strach, že když nebudete cvičit, mohla by se vám ta vaše figura pokazit? Těch nohou by byla škoda?“ tentokrát jsem provokoval já a dost si to užíval. Čím víc bude mít ze mě strach, tím dřív mi dá pokoj!

„Mám pohybu dost!“

Vzrostl ve mně chtíč. Představil jsem si všelijaké pohyby, které bych s ní prováděl. „Takže si myslíte, že se budete někde flákat a já vás budu omlouvat, jen abych měl od vás na hodinách pokoj? Vážně potřebujete nasekat! Chováte se jako malý smrad!“

Zvedla se, opřela rukama o stůl a vyšpulila zadek, otřela se mě bokem a řekla: „Vždyť to říkám pořád.“

Vyprovokovala mě! Měl jsem hlavu ve stejné úrovni jako její pozadí, kterým rajcovně vrtěla. Chtěl jsem se udržet. Měl jsem se udržet! Ale jak? Zakroutil jsem hlavou a pleskl ji přes našpulenou zadnici.

Nadskočila, nečekala to. V rychlosti jsem si stoupl a plácl ji znovu. Ruku jsem na její půlce nechal a pevně ji sevřel.

„Au, sakra, chlape!“ narovnala se.

Nečekal jsem a tělem ji přitlačil zpátky na stůl, až se musela znovu opřít. Hnětl jsem jí pozadí a druhou rukou ji opět uhodil. Při tom pohybu jsem vjel pod sukni a zmáčkl ještě víc.

„Sss, au!“

„Tohle chceš, ne? Nařezat!“ Nelíbí se jí to, blesklo mi hlavou. Výborně, chtěl jsem ji vyděsit, čím víc se mě bude bát, tím dřív dá pokoj. Pevně jsem držel v každé ruce jednu její půlku. Znovu sykla. Pustila stůl a pokusila se narovnat. Myslel jsem, že mi uteče. Místo toho zaklonila hlavu na moje rameno. Přitlačila se ke mně zády a zavrtěla boky. Vydala tiché zasténání. Jí se to líbí? Nepřemýšlel jsem, co dělám, nemyslel jsem, omamná vůně meruněk s vanilkou mi oblbla smysly.

Zvedl jsem jí sukni. Síťované silonky mi braly dech a růžové prádlo zastavilo tep, neuvěřitelný pohled. Přirazil jsem ji na svůj ztvrdlý nedočkavě naběhlý klín. Znovu zasténala. Věděl jsem, že ucítila, čím se tlačím. Čekal jsem nějaký odpor. Tohle ji muselo vyděsit! Ale nic!

Přitiskl jsem obličej na její krk a vychutnával si omamnou vůni, kterou jsem vzrušeně nasával otevřenými rty. Rukou jsem jel přes břicho až k prsům. Stiskl jsem malý tvrdý poklad. Úžasný! Ta holka mi perfektně pasovala do ruky.

Tentokrát jsme vzdychali oba. Tlačil jsem ji k sobě a neustále mačkal. Ona se pod mým dotykem vlnila a zadečkem mě dráždila. Přitlačovala se blíž a naše pohyby vypadaly jako skutečné milování. Vzdychl jsem jí do ucha a skousl lalůček. Znovu sykla a tvrdě ke mně přirazila.

Provokovala mě, přitvrdil jsem.

„Bože, au! Ne, tak moc!“ vydala sípavým hlasem.

„Už by ti někdo měl ukázat, co tvoje provokování může způsobit,“ přitlačil jsem ji znovu na stůl, čapl za boky a tvrdě k ní narážel. Chytil jsem ji pod krkem a otočil hlavu na stranu, abych mohl lépe vdechovat její vůni.

Kňučela mi pod rukama. Nechápal jsem, že pořád ještě s hrůzou neutekla. Krk jsem zmáčkl pevněji a čekal její protestování. Nejednalo se o praktiky, které bych vyhledával, chtěl jsem ji skutečně jen vyděsit, aby mě přestala provokovat a dala už pokoj. Přestřelil jsem víc, než jsem si myslel.

„Co takhle se svlíknout?“ zašeptala vzrušeným hlasem.

Můj plán ji vystrašit nefungoval. Jí se to líbilo! Chtěla mě, stejně jako já ji! Lekl jsem se. Tohle je špatně! Co vyvádím?! Odtáhl jsem se a zařval: „Běž odtud!“ hlasitě jsem dýchal a snažil se uklidnit.

„Cože?“ pronesla překvapeně.

„Vypadni odtud! Hned!“ přistoupil jsem ke dveřím a otevřel je, aby pochopila. „Okamžitě vypadni!“

Vykulila na mě oči a vyběhla ze dveří, kterými jsem práskl. Sesunul jsem se na zem a opřel o ně. Vymklo se mi to z rukou. Všechno! Tohle jsem přehnal! Sakra! Chtěl jsem, aby dostala strach a místo toho jsem ji vzrušil.

„Kruci!“

Prohmátl jsem si bradu a nechápavě zakroutil hlavou. Tohle jsem nemohl udělat. Jak jsem něco takového mohl dopustit? Jak je možné, že se mnou tahle holka, takhle šíleně zamávala?

Zvedl jsem se ze země a znovu sedl na židli. Ucítil jsem její vůni, celá malá místnost se jí nasytila. Zhluboka jsem se nadechl, mé mužství se neustále nedočkavě ozývalo, splašeně cukalo. Otevřel jsem okno a pustil dovnitř čerstvý vzduch, pokud by nyní přišel nějaký kolega, asi by se hodně divil.

„Co je, do prdele, se mnou?“ šeptal jsem sám k sobě. „Prober se, Niku! Copak jsi magor?“

Vzpomněl jsem si, jak jsem předešlý večer, měl v podobné pozici Soňu. Obrovský rozdíl. Nejen díky tomu, že s Viki můj chtíč nedočkavě řval, ale především každá ta žena byla úplně jiná. Viki mi perfektně pasovala do rukou nejen pozadím, ale i prsy, navíc byla vysoká skoro jako já, nemusel jsem se k ní nijak sklánět, což se mi často nestávalo, vždyť měřím přes metr osmdesát. A to nejpodstatnější, jen její omamná vůně mě doháněla k šílenství. Ta zpropadená holka nádherně voněla. Působila na všechny moje smysly. Její hlas mě rozptyloval. Dotek rozpaloval. Vůně vzrušovala. Pohled na ni mě ničil. Bál jsem se, že až ji ochutnám, nastane konec světa!

***

Na další dvouhodinovce tělocviku s druhou třídou třeťaček, u kterých jsem zvolil stejnou taktiku a nechal je běhat s míči, jsem se rozhodl - nic podobného už se nesmí nikdy opakovat. Je jedno, jak moc mě ta potvora dráždí. Chci se změnit!

Měl jsem odučeno. Spěchal jsem do kantýny pro jídlo a držel se plánu: Pláchnout co nejrychleji domů. Neměl jsem štěstí, zastavila mě Soňa.

„Ahoj, mám pro tebe skvělou novinku,“ objevila se přímo přede mnou, nemohl jsem utéct.

„Vážně?“ bál jsem se, co řekne, nechtěl jsem jí ublížit odmítnutím jejího dalšího pozvání.

„Příští týden jedeme na výlet.“

„My?“ Ne! Sakra! Jak se vymluvím?

„Ano, my,“ uculila se a ve mně se tím zastavilo srdce. Nechci! „My a všichni třeťáci pofrčíme na výlet, který měl proběhnout na konci minulého roku, ale znáš to, počasí nevyšlo, a proto nám ho přesunuli. Takže příští týden vyrážíme do výcvikového centra pro budoucí vojáky a ty jako tělocvikář se musíš zúčastnit.“

„Aha,“ krotil jsem oddychnutí. „Proč já? Jsem tu úplně nový.“

„Právě proto,“ mrkla. „Hele, tohle se u nás bere jako trest. Nikomu se nechce s těma děckama někam jezdit, druhý tělocvikář odmítl, a tak no…“

„Já pojedu rád,“ vyhrkl jsem, aniž bych přemýšlel.

„Ještě nevíš to hlavní, nejde o nic extra. První den zkusíme velkou překážkovou dráhu, večer rozpálíme táborák a noc strávíme ve stanech,“ zatvářila se omluvně.

„Zábava podle mého gusta,“ zazubil jsem se na ni.

„Fakt? Super.“

Skutečně jsem se těšil, tedy až do chvíle, než na mě ta brýlatá bloncka spiklenecky mrkla. Její pohled se mi nelíbil. „To je budeme hlídat sami? My dva?“ Kruci a kdo ohlídá ji, aby mi v noci nevlezla do stanu?

„Blázníš? Jede s námi i třídní z áčka.“ Uklidnila mě, dokud nedodala: „Ale ta je úplně v pohodě, chodí brzy spát.“

„Aha,“ nasucho jsem polkl. „To já taky.“

„Tím by ses ale obral o spoustu srandy.“ Dříve než jsem se stihl zatvářit zděšeně, se rozesmála a rozeběhla po schodech pryč. „Měj se Niku, bude to super výlet.“

Hm… jak pro koho.

Konečně jsem se dostal domů. Ještě pátek a můj první týden se studenty skončí. Z celé své práce jsem měl příšerně smíšené pocity.

„Zítřek bude lepší, už se nenechám vyprovokovat, pokusím se chovat jako ukázkový učitel.“ Vážně jsem chtěl!

Kapitola 7

Do školy jsem se přiřítil mnohem dřív než předešlé dny. Měl jsem velké plány a potřeboval dodělat pár papírů. Šlo především o mé přípravy na dnešní matematiku s béčkem.

Ji jsem hodlal ignorovat, nepouštět si její narážky k tělu. Tak zněl můj plán. Byl jsem dokonce rozhodnutý, že pokud znovu začne provokovat, odvedu ji za dveře a tam si s ní v klidu vše vyříkám. Šílená představa, doufal jsem, že se to nestane. Těžko říct, co by ji za těmi dveřmi napadlo se mnou dělat.

Vrazil jsem do třídy ještě před zvoněním. Nečekali mě. Nikdo mi nevěnoval pozornost, tedy až na jednoho.

„Jste nějakej natěšenej, ještě nezačala hodina,“ ozval se klučičí hlas. Michal. Ve třídě ho nikdo nevnímal. Rozhodl jsem se ho ignorovat.

Když konečně zazvonilo, rozdal jsem veškeré materiály, které jsem si pro ně připravil. Nechápavě na mě zírali, vysvětloval jsem, o co jde. Co s tím mají dělat. Líbilo se jim to. Bezva, úspěch!

„Jste nám připravil taháky?“ Hlas Viki. Nezněla koketně, spíš překvapeně.

„Nejde o taháky, ale o pomůcky, které vám pomůžou se ve všem zorientovat. Veškerá pravidla a fígle, která byste měli znát, jsou tam napsaná. Dokonce i cvičné příklady. Nechci být váš nepřítel. Chci, abyste se něco skutečně naučili. Tím, že do toho budete koukat a používat, si všechno lépe vštípíte do hlavy.“

„Můžeme to mít při testu?“ ozvalo se z předních lavic.

„Jasně že ne, ty tele. Si myslíš, že by nám chtěl fakt pomáhat?“ zase Michal. Štval mě. Možná bych byl radši, kdyby ona se mnou koketovala, než když on mluvil jako hlupák.

„Michale, vážně vám chci pomoct a ano při testech si to klidně nechte, ale je to zbytečné, veškeré vzorce napíšu na tabuli. Nechci, abyste se učili něco zpaměti. Papouškovali mi tu něco, co si už každý běžně najde během chviličky na netu. Chci, abyste pochopili, o co jde. Uměli vzorec správně použít a k tomu vám kartičky pomůžou. Alespoň tu na mě nebudete při hodinách nechápavě koukat a budete vědět, o čem mluvím.“

„Frajere libovej,“ odsekl tiše.

„Máte s tím snad nějaký problém?“ díval jsem se mu do očí. Naštval jsem ho.

„Proč by vám na nás mělo jako záležet? Chcete na ni akorát udělat dojem, co? Je tak blbá, že vám to i sežere.“

S posledními slovy se otočil na Viki.

„Zmlkni Michale, nikoho tady nezajímá tvoje žárlení. Seš fakt kretén,“ ozvala se dřív, než jsem na jeho poznámku zareagoval.

Vytočila ho, zvedl se a ve stoje zařval přes celou třídu: „Jen se nedělej, každý tady už ví, co jsi za děvku! Ty kopačky tě budou mrzet! Štětko!“

„Michale! Stačilo!“ rozkřikl jsem se. Viki vyběhla ze třídy. „Je pro vás těžké přijmout, že bych vás chtěl skutečně něco naučit? Tyhle výjevy si nechte do svého soukromí. Projděte si karty.“

S posledními slovy jsem vyběhl na chodbu za ní.

Seděla vedle dveří, hlavu schovanou v dlaních. Plakala.

„Můžu nějak pomoct? Jste pořádku, Viki?“

Nevěděl jsem, co dělat. Vypadala zranitelně, úplně jinak než, jak jsem ji do té doby poznal. Tvrdá drsná koketa byla pryč a přede mnou stála raněná holka.

Dřepl jsem si k ní a odtáhl její ruce. Řasenka se jí pláčem rozmazala, ale i přesto vypadala nádherně.

Podívala se mi do očí. „Proč máte vy všichni chlapi tendenci na mě jenom řvát?“

Překvapila mě. Chce tím snad říct, že jsem na ni řval? Nebo nemluvila o mně? „Chlapi jsou někdy hloupí. Někdy nevíme, co si s vámi počít.“

„Jo, fakt nevíte!“ stoupla si a snažila se setřít rozmazaný make-up.

Odfrkl jsem si, pomohl jí se zbytky, o kterých nevěděla. „Počkejte, ještě tady,“ setřel jsem poslední šmouhu. „Ukážete mi zase ten svůj krásný úsměv?“

Chtěl jsem ji rozveselit, ne s ní koketovat. Držel jsem její obličej v dlaních a ona se skutečně usmála. „Zlomené srdce se někdy hojí dlouho. Chcete, abych ho vyhodil ze třídy?“

Chtěl jsem jí naznačit, že půjdeme znovu dovnitř. Dotkl jsem se dveří, ale změnila pohled.

„Vyhazovat umíte dobře! Už tam nejdu, klidně si mi napište neomluvenou hodinu! Kašlu na vás! Jste všichni stejní! A pro vaši informaci, Michal nemá zlomený srdce, ale ego! Nesnese, že jsem se rozešla já s ním, a ne on se mnou!“ Naštvaně kráčela pryč.

Co se, sakra, zrovna stalo?

„Viktorie? Stůjte!“ dohnal jsem ji. „Přece nehodláte kvůli jednomu naštvanému ublíženému vocasovi teď odejít. Co ostatní hodiny? Vy nejste hloupá, nebo jo?“

Odfrkla si.

„Už na mě nikdy neřvěte!“

Bez dalších slov se znovu vrátila do třídy.

Doučil jsem zbytek hodiny. Nevím, co se tam dělo, když jsme byli pryč, ale všichni se najednou chovali jinak. Snažili se. Michal už taky mlčel. Dokonce ani nekomentoval náš příchod.

Čekala mě další hodina matematiky a ještě dvouhodinovka tělocviku s druhým ročníkem holek. Naštěstí už se nestalo nic hrozného. Normálně jsem odučil, co jsem měl.

Skoro bych odešel. Úplně jsem zapomněl na suplování hodiny informačních technologií. Učitelka, která měla tohle na starost, dnes musela k doktorovi, a proto hledali někoho, kdo se alespoň trochu vyzná v počítačích. Naštěstí ten den probírali program, díky kterému jsem odchodil vysokou školu. Takže pro mě žádný problém.

Kapitola 8

Nevěřil jsem, že by snad nevěděli, jak v tomhle programu pracovat. Vždyť ho musí sami doma používat.

Došel jsem do počítačové učebny a překvapilo mě, kolik v ní sedělo žáků. Věděl jsem, že půjde o dvě třídy spojené v jednu, ale netušil, že tu bude tolik místa. Každý měl před sebou počítač s klávesnicí. Mé překvapení se ještě zvětšilo, když mi došlo, že se jedná o třídy třeťáků a vysoká bruneta sedí u počítače přímo před mým stolem, ani ne metr ode mě, oddělovat nás budou jen dva stoly a dva počítače.

Ve třídě bylo příjemně šero, asi proto, aby se obrazovky počítačů neleskly, nejednalo se o nejnovější modely. Došel jsem ke svému stolu a celá třída zašuměla. Poznal jsem, že mě zrovna nečekali.

„Dobrý den, dnes už po druhé. Budu tuhle hodinu suplovat. Otevřete si připravený program a pustíme se do toho.“

Čekal jsem trošku větší reakci, ale tvářili se velmi znechuceně a otráveně. Díval jsem se jim do tváří a četl v nich přesně to, co jsem si sám už dávno myslel.

„Fajn, je tu někdo, kdo s tím ještě neumí?“ Bylo ticho.

„Je tu někdo, kdo by chtěl o něm něco dovysvětlit nebo s něčím v něm pomoct?“ Stále ticho.

„Je tu někdo, kdo stojí o nějaký hlubší výklad?“ Znovu ticho.

„Výborně, takže spouštím vám internet a dělejte si, co chcete.“ Ozval se hlasitý souhlas.

„Ale upozorňuji vás, jestli mě někomu prásknete, tak vám v matematice nasolím takový test, že z něj všichni dostanete kuli, jasné?“ Smáli se a já věděl, že nic podobného nemají v plánu.

Ze svého velícího počítače jsem povolil přístup na internet. Sám jsem pročítal zprávy.

Ve třídě se rozléhal slabý šum z nejrůznějších hovorů a smíchu. Nevěnoval jsem ničemu pozornost, až dokud se ke mně nedonesl šepot z přední lavice.

Dívka, která seděla vedle Viki, na ni špitla: „Podívej, někoho ti ukážu.“ Věděl jsem, že bych tu druhou měl už z hodin znát, ale nějak jsem neuměl přiřadit jméno.

„Pěkný! Máš novýho nabíječe?“ Její slova mě překvapila. Řekla je s úžasem a já chtěl vědět, o čem si ty dvě povídají. Zapnul jsem zobrazení dívčiny obrazovky na svém počítači. Vyskočil na mě obrázek chlapa jen ve spodním prádle na sociálních sítí. Odkašlal jsem si a čekal, co se bude dít dál.

Dívka, se kterou mluvila, měla dlouhé zrzavé vlasy a byla lehce při těle. Smála se. „Můj novej objev. Pěknej, ne?“

Zíral jsem na namakaného svalovce na obrazovce a nějak jsem si ho k téhle, ne moc přitažlivé zrzce, nemohl přiřadit. Připomněl mi mého bratra. David byl sice starší než ten na obrazovce, ale i on se pyšnil přehnaným svalstvem.

„Na mě je až moc velká hora. Bych se bála, že mě zalehne. Nejsem zrovna na tyhle nařachance, vždyť víš,“ obě se gebily.

Zaplavil mě příjemný pocit, nemohl jsem si pomoct. Byl jsem rád, že nevyhledávala svalovce. Tím já totiž nejsem. Jsem přirozeně atletický díky sportu, nemám sice kila navíc, ale nevlastním gorilí ramena. Svaly mi jdou vidět, to sice ano, ale nikdy jsem si schválně nenaháněl svalovou hmotu. Takový by můj bratr, ale mé tělo bylo spíše hodně vysoké a vysportované, ne v posilovně vydřené.

„Proto s ním chci chodit já, a ne ty,“ pronesla zrzka.

„Ale účel by asi splnil! Jakej je? A je pravda, co se říká? Víš o hoře svalů a malým nádobíčku.“ Po její narážce jsem se zazubil. Slyšet ji David, by byl schopný své nádobíčko vytasit a uvést tyto pomluvy na pravou míru… ještě že tu nebyl!

„Nebuď zlá, Viki. Není špatnej a celkem šikovnej.“

„Hm, nemluv mi o tom, jak mě chybí sex,“ vzdychla.

Snažil jsem se vypadat, že jejich rozhovor neslyším, ale tohle začínalo znít zajímavě.

„Nadržená? Takže drby jsou pravdivý? Vážně jste se rozešli?“ Slyšel jsem, jak Viki vzdychla a položila hlavu na lavici.

„No jo, nadržená jak kobyla v říji. Co jsi slyšela?“

Bylo už velmi nevhodné je poslouchat, ale nemohl jsem si pomoct. Viděl jsem, jak se obrazovka měnila, objevil se profil. Michalův profil a pod ním spousta ošklivých vzkazů. Nešetřil nadávkami jako děvka, coura a nezapomněl se zmínit, že k němu znovu přileze. Bylo mi ji v tu chvíli velmi líto. Bál jsem se, aby se znovu nerozplakala.

„Jo, je naštvanej. Ono ho to přejde. Nemá jinou možnost. Hele Michal není zlej, jenom teď kolem sebe kope. Proto jsem se všude už smazala. Nejsem na síti. Dostal se i přes blokaci.“

Nechápal jsem, jak ho může obhajovat, co psal, bylo skutečně velmi hnusné.

„A už tedy napořád? Nebo se zase dáte dohromady? Já… že jste spolu chodili snad věčnost, celej druhák,“ hladila ji po vlasech. Píchlo ve mně, že bych jí záviděl?

„Zuzi, zlato, věř mi, teď už napořád. Prostě to vyšumělo. Už o něj nestojím, kouzlo je pryč. Vždyť celý léto jsem byla v práci a vůbec jsme se neviděli, nechyběl mi. Chci zase vzrušení, těšit se na kluka, a to s Michalem už nebylo.“

Stále ji hladila. Ten pohyb se mi zdál víc důvěrný, než bych čekal.

„Jestli jsi nadržená moc, víš, že bych ti uměla pomoct.“

„Hele, kočko nelesbi na mě. Víš, že nezaberu.“

Byl jsem v šoku. Obrovským! To se mi snad zdá! Chápu je správně?

„Kdybych dostala šanci, pomohla bych ti se uvolnit, zatím si žádná nestěžovala,“ smály se, ale mně přišlo, že tahle Zuzana myslela svá slova vážně. To je lidí jako můj bratr tolik? Prostě nedělají rozdíly? Nejsem takhle náhodou se svou jednostrannou orientací divný?

„Zuzíku, má to dva problémy. První… znám tě snad od školky a druhej… nejsi chlap. Něco ti chybí, zlato moje.“

Spadl mi kámen ze srdce.

„No jo, právě, že už od školky se tě marně snažím sbalit. Kdyby se svrbění, co máš v rozkroku, už nedalo vydržet, víš, kde mě najdeš.“

Viki ji pleskla přes rameno a já doufal, že tenhle rozhovor už skončí.

„Dobře, kočko, a co říkáš na tuhle? S tou jsem byla v létě, není k sežrání?“

Obrazovka se změnila a objevila se blonďatá slečna s obřími prsy.

„Víš, že tě obdivuju, jak můžeš z chlapa během vteřiny přesedlat na holku?“ Něco podobného zajímalo i mě.

„Jednoduchý, všichni jste moc vybíraví, já mám ráda všechno. Ta má dudy, co? Kdybys je viděla! Naživo byly ještě větší,“ vzdychla.

Pomyslel jsem si, že to snad ani není fyzicky možné.

„Hm, taky by se mi takový líbily, ale na mně. Ne tak, jak si myslíš. Nemám skoro nic.“

S tím jsem nesouhlasil a ani Zuzka.

„Co blbneš, kdybys měla, co ona, neudržela by ses rovně, nezapomínej, že tahle holka má i pořádnou základnu. Tvoje postava je super. Mně můžeš věřit, se v tom vyznám. Jsi naprosto šukatelná,“ strčila do ní loktem.

S hrůzou jsem připustil, že jsem stejného názoru jako Zuzana.

„Jsi v pohodě, zlato?“ zrzčin hlas byl najednou vážný. Neviděl jsem, co se tam přesně dělo, ale za chvíli se na obrazovce objevilo upozornění. Michal napsal další hnusný vzkaz.

Naštval jsem se a jeho počítač odpojil od internetu. Pozoroval jsem, jak se rozčiloval, ale po chvilce se zahleděl do mobilu.

„Je na tebe takovej i ve třídě, že jo?“ Viki tiše přikývla. „Kotě moje, tak moc mě štve, že tam nemůžu být s tebou, rozbila bych mu hubu, klidně i před učitelem. Vždyť jenom kvůli němu nejsi v naší třídě. Úplně tě zkazil.“

„Zuzi, nemáš pravdu, Michal mě nenutil se neučit.“

„Jo ale, kdybys nechodila s debilem, nepřestala by ses snažit. Jak tě můžu rozveselit? Nechceš přes víkend spát u nás? Máma tě ráda uvidí a slibuju, že nebudu lesbit, teda jen pokud bys sama nechtěla. Můžeme vyrazit ven, někoho sbalíme, užijeme si. Nebo zavolám tomu svalovci a třeba vezme kámoše. Mohla by sis konečně zase vrznout, upustit páru.“

Zastavil se mi dech, čekal jsem, co odpoví.

„Máš Adama doma?“ obě děvčata se znovu smála a já se ztrácel.

„Kotě, trošku mě mrzí, že místo mé osoby, tě víc přitahuje můj ženatej třicetiletej brácha. A ne není doma, je ve svým domě se svojí pošahanou manželkou,“ řekla velmi sarkasticky.

„No jo, já zapomněla, moje velká láska se oženila,“ odfrkla si. „Si živě pamatuju, jak mi bylo šest a jemu osmnáct a já se do něj totálně zabouchla,“ plácla Zuzku po ruce.

„Jo, v tu dobu jsem se zase já zamilovala do tebe, sakra, nutíš mě žárlit na vlastního bráchu. Ale teď vážně, přijdeš? Sbalíme nějakýho sexouše a vezmeme ho spolu, co říkáš.“

Dusil jsem se. Copak takhle mluví puberťačky? Vážně? Co to je?

„Nemůžu, musím se učit a mám brigádu.“

Neskutečně se mi ulevilo.

„Pořád makáš? Ale tak po práci můžeš přijít a zakalíme, přece se nebudeš o víkendu učit, co se s tebou holka stalo?“

„Co se mi stalo? Tři čtyřky v minulým vysvědčení se mi staly. Musím je změnit, mám strach, že školu nedám a to nedovolím. Chápeš mě, že jo?“

Za ta slova jsem byl rád. Líbila se mi čím dál víc.

„Chápu. Jde o mámu? Pořád tam maká?“

Ztratil jsem se, rozhovor se stočil úplně jinam.

„Nechci o ní mluvit,“ řekla s velkým důrazem. Znovu položila hlavu na lavici a Zuzana jí opět pročesávala vlasy. Pak udělala něco, co se mi ani trochu nelíbilo. Přičichla k nim. Projela mnou nečekaná závist. Věděl jsem, co cítila, meruňku s vanilkou. Chtěl jsem si s ní vyměnit místo.

„Kdybys byla v mojí třídě, z té tvé vůně bych nemohla ani myslet. Pořád používáš ten voňavej olejíček, viď? Ten, co sis vyrobila? Nechceš mi říct, jak to děláš?“ znovu si přičichla.

„Ne, tajemství. Jednou na tom zbohatnu,“ odfrkla si. „Přidávám ho do šamponu,“ vzdychla. „Chtěla bych být u tebe ve třídě, všechno by bylo snazší.“

Hodina se chýlila ke konci. Zazvonilo.

„Viki, můžete na chvilku?“ rozhodl jsem se bez přemýšlení. Zůstala stát vedle mě.

Počkal jsem, až se zavřou dveře za posledním žákem.

„Je mi to trapné, ale slyšel jsem, o čem jste si povídaly. A… možná bych vám mohl pomoci.“

Zajiskřila jí očička a rajcovně si sedla vedle mě na katedru. Roztáhla nohy a ukázala mi znovu své kalhotky. Tentokrát fialové. „Fajn, jsem pro. Tady? Nebo půjdeme zase k vám?“

Až po chvíli, co jsem na ni vyjeveně zíral, mi to došlo. „Myslel jsem s tím přestupem do druhé třídy!“ Je tohle možné? Vážně?!

Protočila oči a naštvaně odfrkla. „Takže žádný vzrůšo nebude? Vážně nemáte chuť?“

„Hele s vaší nadržeností vám nepomůžu. Co se stalo v kabinetu, se nikdy nebude opakovat! Jasné!?“

„Jenomže se nic nestalo! Teda kromě toho, že jsem poznala, na jak drsnou srandu jste a pak jste na mě řval! To se mi nelíbilo!“ zvyšovala hlas.

„Řval? To bylo jediné, co se vám nelíbilo? Děláte si prdel? Já se snažil jako blázen, abych vás vyděsil a vám se nelíbilo, že jsem řval?! Vy byste se nechala klidně škrtit a mlátit? Vážně? Jste normální?“

Byl jsem naštvaný. Nechápal jsem ji, ještě před chvílí budila dojem holky, co jí záleží na škole a teď…?

„Jasně, že ne! Vy jste s tím začal! Počkat, vystrašit? Nechápu! Proč?“

„Proč? Abyste mi dala pokoj! Jedete do mě od první chvíle a věřte, není mi to příjemný.“

Dívala se překvapeně a asi i trošku zklamaně. „Vždyť šlo jenom srandu. Myslela jsem si, že jste dost mladej, abyste mě pochopil. Chtěla jsem pobavit třídu, aby mě zase trošku brali. Jen legrace,“ otočila se a chtěla odejít. „To byste nepochopil.“

„Uvědomujete si, že jsem vás mohl odvést do ředitelny a mohlo to s vámi dopadnout úplně šíleně?“

„Jo,“ popotáhla. Tím mě překvapila. „Jak jsem řekla, nepochopil byste. Nechci ze školy vylítnout, ale do prdele, copak to jde sem chodit a být tu s nimi, když…“ chytila se za pusu a tlumila vzlyk.

„Dělají vám peklo? Kvůli Michalovi? Můžu zkusit s někým promluvit, aby vás přesunuli do druhé třídy.“

„Vy nechápete, v áčku jsou ti chytří! Přeházeli nás podle toho, jak se kdo učí. Mně nemůžete pomoct!“ stála už u dveří. „S tím provokováním tedy končím, když vám dělá takový potíže. Stejně na ostatní nezabralo, tak jak jsem chtěla. Ale na tělák budu chodit, jenom když ho stihnu!“ odešla.

Zůstal jsem stát jako opařený. Jenom, když ho stihnu? Když mi dělá takové potíže? Proč z jejích slov vycházím já ten špatný?!

Cestou domů jsem přemýšlel, co mi všechno řekla. O rozdělování podle známek už jsem slyšel, ale přišlo mi hloupé. Vždyť ta třída nemohla mít jakoukoliv motivaci se zlepšovat. Rozhodl jsem se, že jim svou matematiku vtluču do hlavy třeba i násilím.

Kapitola 9

Konečně nastal víkend, měl jsem velké plány, v první řadě úklid. Od chvíle, co jsem se nastěhoval, na něj nepřišel čas ani chuť. Akorát jsem si vybalil věci do skříně a vegetoval. Moc toho nevlastním, vždyť celý svůj majetek jsem za poslední rok vozil v kufru auta. Ten fakt jsem se rozhodl změnit.

Poté, co jsem sobotní dopoledne strávil s hadrem, koštětem a udělal generální úklid v celém svém bytě, což znamená v ložnici, obýváku, koupelně a následně i v malé kuchyňce, mě čekaly velké nákupy.

Po jedné hodině jsem vyrazil do obchodního centra. Oběd jsem si dal tam. Tedy pokud se jako oběd dá považovat obložená bageta.

Nejsem zrovna nakupovací typ, ale má domácnost se nemohla pyšnit přívlastkem vybavená. Se svým jedním ručníkem, jedním hrníčkem a jedním talířem s plastovým příborem jsem moc parády nenatropil. Zároveň jsem se bál, aby mě možnost být za pár minut sbalený, nelákala ke starému životu.

Začal jsem v domácích potřebách, kde ze mě byly prodavačky vyloženě na větvi, když jsem vypustil: „Prosím, potřebuji kompletně vybavit byt, bez ohledu na cenu.“ Měl jsem jedinou podmínku: „Žádné šílené barvy, držte se kovu.“

Dámy se předháněly v nošení dalších a dalších věcí. Ke konci už jsem jen stál na místě a ony pobíhaly po obchodě, pokřikovaly na sebe, co by ještě mohly dalšího přidat. Nechal jsem jim volnou ruku a po několika minutách odnášel připravené tašky. Výborný způsob nakupování.

Chovaly se ke mně jako ke králi. No ještě aby ne! Nechal jsem u nich útratu jistě vyšší, než co si jako učitel vydělám za rok, ale já nemám důvod řešit peníze. Platil jsem zděděnou kartou. I po tom, co jsem procestoval svět, na ní stále zůstalo dost. Navíc mě těšilo, že se nejednalo o zbytečné výdaje, ale o investici do mé budoucnosti. Rodiče by jistě souhlasili.

Odnesl jsem poslední tašku a vzpomněl si na dobu, kdy jsme s tímhle autem jezdili společně na rodinné nákupy. Zdálo se to tak dávno. Čas zahojí všechny rány i tu mou. Jejich nehoda nebyla nic hezkého a přijít o oba v jeden den znamenalo, pro tehdy ani ne dvanáctiletého kluka, zhroucení života. Naštěstí tu byli teta a strejda a jejich dvě děti. Nahradili mi rodinu a díky nim jsem tehdy dokázal přežít a nějak fungovat. Musím uznat, že po tom, co se mi v jeden den rozbil celý svět, mě zároveň potkalo štěstí. Vždyť, kdo může říct, že získal za svůj život dvě milující skvělé rodiny.

Nebyli moc nadšení, když jsem se seznámil s plánem cestovat místo nastoupení do práce. Strejda neustále opakoval: „Chováš se jako tvůj táta, máš divokýho ducha po něm, doufám, že se v tobě někdy objeví i usedlost tvé mamky, protože nebýt jí, nikdy by se nezastavil.“

Seděl jsem na sedadle a díval se na platební kartu, vzpomněl jsem si na pocit, když mi ji po promoci předali. Netušil jsem, že mi peníze po rodičích zůstaly. Myslel jsem si, že teta se strejdou je použili pro své, a i mé účely. Vždyť bylo by přirozené, aby jako moji náhradní rodiče použili tyhle finance pro naše společné žití. Vychovávali mě, živili, šatili, udržovali na škole, tolik dalších let. Prý to pro ně nebylo správné, šlo o moje peníze a neměli sílu si cokoliv vzít.

Pamatuji si, jak mi spadla brada, když mi ukázali, kolik mi zůstalo. Rodiče nebyli nijak extra bohatí, jen dokázali dobře investovat. Hned v mládí si koupili ten byteček, ve kterém teď bydlím. Poté, co jsem se narodil, pořídili dům za pár šupů a celý ho zrekonstruovali. Nabyl tehdy velké hodnoty. Měli jsme se stěhovat a malý byt se měl prodat, ale to už se nestihlo. Zemřeli a teta se strejdou se rozhodli udělat věci jinak. Na provoz a údržbu velkého domu neměli finance, sami v jednom bydleli. Proto ho za skutečně velmi vysokou cenu prodali a malý byt pronajali. Na mé konto se tím připisovaly další částky od nájemců. Peníze tedy nikdy nebudou znamenat problém.

Když mi strejda předával onu kartu, věděl, že neudělám žádnou hloupost, s těmi penězi jsem nepočítal. Měl jsem svou cestu již promyšlenou a tohle znamenalo pouze železnou zásobu. Netvrdím, že jsem do nich nikdy nesáhl, ale nikdy jsem s nimi neplatil zbytečnosti. Pomohly mi dostat se dál, než jsem čekal a zažít víc, než jsem si kdy dokázal představit, ale vždy jsem měl na paměti, že je nechci zbytečně rozhazovat.

Díval jsem se za sebe na všechny tašky a měl pocit, že teď už skutečně začnu žít jako pravý dospělý. Mělo to ale potíž, moje nákupy zdaleka nekončily. Ještě že mám natolik velké auto.

Došel jsem znovu do prostor obchodního centra, do obchodu s pánskou módou. Ujala se mě ochotně hned jedna mlaďoučká prodavačka. Mé přání bylo jasné: „Potřeboval bych kompletně zaplnit šatník, ale fakt nemám chuť si každý kousek oblečení zkoušet.“

Dá se říct, že jsem si užíval ještě více než při předešlém nákupu. Slečna si vzala mé míry, pak mě posadila do křesílka v kabince, nabídla kávičku a začala mě obskakovat. Hezky systematicky od shora dolů. Vždy mi jen donesla ukázat, zda se mi daný kousek líbí, či ne.

Byla velmi ochotná a její úsměv prozrazoval, že by byla svolná i k dalším činnostem než jen výběr oblečení. Se vzrušením v hlase mi sdělila: „Jsem Hanka.“ Jistě čekala nějakou výraznější odezvu, místo toho jsem jen ledabyle vyřkl své jméno. Na flirtování jsem neměl náladu.

Nepoznával jsem se, dít se tohle před pár měsíci, v kabince bych na ni hupsnul a použil její ústa k úplně něčemu jinému než laškovnému úsměvu. Nakupování bych si užil vážně se vším všudy. S tou představou jsem si pohrával pokaždé, když se ke mně nahnula a umožnila mi tím pohled na velké poprsí. Jako by chtělo každou chvilku z výstřihu vypadnout. Představil jsem si, jak do něj zabořuji hlavu a nechám se jím laskat. Teď jsem jiný člověk. K tomu patří - náhodnému laškování se vyhýbám.

Mé přesvědčení prošlo skutečně velkou zkouškou, když mi v kabince obouvala boty. Klečela přede mnou a nenechala si vymluvit, že tohle zvládnu sám. Byla přesně ve správné úrovni, věděl jsem, že by stačilo jediné slovo, možná jen jediný pohled, po kterém by byla ochotná mi rozepnout kalhoty a využít své strategické pozice. Nemohl jsem se ubránit představě, jak si její hlavu mačkám na mužství, prohrabuji se v blond vlasech a pomocí své pánve jí vbíhám hluboko do úst. Problém, ale byl, že ani tahle myšlenka ve mně nevzbudila chtíč. Nechtěl jsem si připustit, že by situace mohla být jiná, pokud by místo dlouhých blond vlasů měla krátké černé mikádo s červenými proužky.

Kruci, ta holka se mi dostala do hlavy a ničila můj společenský život. Ale na druhou stranu, já přece nechtěl jednorázové povyražení.

Zaplatil jsem další šílenou částku a Hanka mi do ruky s účtenkou vložila ještě malý papírek. Myslel jsem si, že šlo o nějakou slevu na další nákup, nebo něco podobného, co se v obchodech běžně dává. Až, když jsem složil tašky do auta, jsem se na něj podíval, věnovala mi rukou napsané telefonní číslo u něj malé srdíčko. Skutečně by udělala všechno! Roztrhl jsem papírek a vyhodil ho. Věděl jsem, že není ta, kterou bych chtěl. Snažil jsem se namluvit, že teď nechci žádnou, ale uvnitř jsem znal pravdu.

Kapitola 10

Až po tom, co jsem doma několik hodin vybaloval a rovnal nové věci, jsem zjistil, že jsem zapomněl navštívit ještě jeden velmi důležitý obchod - potraviny! Lednička zela prázdnotou a do mrazáku jsem se za dobu, co tu bydlím, ani nepodíval.

Hodiny ukazovaly již něco po šesté, nechtěl jsem znovu sedat do auta. Naštěstí mi zazvonil telefon. Usmál jsem se. Volal mi bratranec/bratr David. Od té doby, co jsem se vrátil, se mnou udržoval pravidelné spojení. Dříve jsme si bývali hodně blízcí a podle všeho jsme krásně navázali tam, kde jsme skončili. Stále můj nejlepší, o dva roky mladší kamarád, můj mladší bratříček.

„Ahoj, brácho, co se děje?“ měl jsem veselý hlas.

„Se musí něco dít, abych svýmu staršímu bráchovi zavolal?“ tlemil se. „Hele jsem kousek od tvýho bejváku, můžu se stavit?“

Podíval jsem se na všechny krabice, co se válely v předsíni a které jsem měl v plánu vyhodit, až nastane čas a chuť. „Jasně, budeš se mi tu hodit. Jo a hele vem to kolem nějakého jídla.“ Když už přijde, proč ho nevyužít.

„Se mi zdáš. Člověk ti podá prst a ty hned sežereš ruku! Vidím stánek s kebabem, bude stačit?“

Jestli bude stačit? Za dnešek jsem snědl jablko a bagetu, jistěže mi bude pořádné maso v kebabu stačit.

„Určitě, jo a prosím tě, bez cibule!“ smál jsem se při své poznámce. Věděl jsem, že on o mé nesnášenlivosti chuti syrové cibule moc dobře věděl.

„Seš ty vůbec chlap? Hele, jsem tam za chvilku!“ s tím hovor ukončil.

Výborně. Stihl jsem postavit vodu na kávu a už zvonil u dveří. Krabice v předsíni ho překvapily. Mrkl na mě, ale nic neříkal. S nedočkavostí jsem mu vyrval z rukou sáček a dobýval se do své večeře.

„Docela se zabydluješ, co. Páni, cítím dezinfekci? Ty sis tu snad uklízel? Nebo mi už hrabe z toho puchu z chodby?“

Jeho překvapený tón se mi nelíbil. V našem společném pokoji jsem udržoval pořádek já a snažil se, abychom nezapadali bordelem.

„Kouřící blbečky na chodbě neovlivním,“ ušklíbl jsem se. „Až se jednou taky odstěhuješ někam sám a dáš rodičům konečně pokoj, poznáš, že ve špíně se žít nedá,“ dobíral jsem si ho. Školu zabalil už dávno. Vysoká není nic pro něj. Sice pracoval, ale vyzkoušel snad všechny pozice, jaké by si člověk mohl představit. U ničeho dlouho nezůstal. Proto, pro něj představa, placení skutečného nájmu, nevypadala zrovna lákavě.