EVA BRABCOVÁ

UŽ SE O MĚ NEBOJ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 56. a 39. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Kevin Blake

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-82-3 (epub)

ISBN 978-80-88272-83-0 (mobi)

KAPITOLA 1

Zhasla jsem lampu, protáhla se, koutkem oka jsem pohlédla na nástěnné hodiny. Deset večer. To je zase hodin! Naházela jsem použité tampony do koše a dovřela víčka krémů. Byla jsem opravdu unavená. Možná, že to je blížícím se jarem, možná si toho beru moc. Už před lety jsem si udělala rekvalifikační kurz na kosmetičku. Nyní mám třetím rokem pronajaté křeslo ve studiu nesoucím jméno Melánie. Prostředí je pěkné, kolektiv výborný, příjmy slušné. Jenže v mém případě už před lety začalo platit ono omílané, že s jídlem roste chuť. V práci trávím většinu času a večer pak počítám, kolik jsem zase vydělala. Když odečtu měsíční nájem a režii s výkonem mé profese spojenou, zůstává mi pořád docela slušná částka.

„Tak ahoj, užij si večer,“ houkla na mne kadeřnice Adéla.

„Padej domů, Jezinko,“ usmála jsem se na ni.

Adélu, na rozdíl ode mne, doma nikdo nečekal. No, na rozdíl ode mne… Mám dceru Šárku. Zanedlouho jí bude osmnáct a učí se servírkou. Seděla jsem s pocitem vyždímaného citronu a ponořila se navzdory pozdní hodině do vzpomínek. Vdávala jsem se mladá, bylo mi necelých dvacet. Manžel Ríša pracoval jako číšník a o peníze u nás nouze nebyla. Byl rád, že má vedle sebe atraktivní ženu a byl také rád, že se věnuji jenom jemu. Pracovala jsem v kanceláři, jeden můj den byl šedivější než druhý. Ríša byl pro mě má láska, můj koníček, mé všechno. Nedočkavě jsem každý den odpoledne koukala na hodiny a sotva udeřila čtvrtá, nic mě v práci už nezadrželo. Zakládala jsem si na krásně prostřeném stole, na večeřích pro dva. Díky Ríšovým příjmům jsem si mohla ledacos dovolit. A tak jako někdo sbírá známky, já sbírala spodní prádlo. Ty večery! Ach, ty stály za to! Pak se narodila Šárka. Po třech letech mateřské jsem šla zpátky do kanceláře. Zub času se zanedlouho potom podepsal i na našem vztahu a mě přestal můj dosavadní život uspokojovat. Od jedné kamarádky jsem

se dozvěděla o možnosti rekvalifikace a neváhala jsem ani vteřinu. O zákaznice jsem neměla nouzi, nestačila jsem se najednou divit, kolik si můžu vydělat.

„Nepřeháněj to, kotě,“ domlouval mi Ríša, „peněz vydělám dost, nemusíš se tak honit.“

To mohl povídat vrabcům na střeše. Nacházela jsem uspokojení ve vydělávání peněz a stala se slepou a hluchou. Když jsem procitla, bylo už pozdě. Ríša se odstěhoval k Radmile, požádal o rozvod a já zůstala se Šárkou sama. Teď už vydělávání nebylo jen o touze po penězích, o snaze něco si snad dokázat. Teď se mi každá koruna hodila. Šárka měla vždycky to nejlepší, co mohla mít. Čas, který jsem jí nevěnovala, jsem nahrazovala materiálními statky. Oblečení měla jen značkové, na co ukázala, to měla. A když šla do učení, bylo pak na všechno pozdě. Zrovna tak, jako když jsem prokoukla s Ríšou. Výchova se mi zcela vymkla, ze Šárky se stalo svéhlavé děvče, které mě naprosto nebralo vážně. Do toho náhle zemřela moje maminka, měla jsem na krku nezletilou nevychovanou dceru a nepříliš schopného samostatného života stárnoucího tatínka.

Zatřásla jsem hlavou, málem si promnula oči. Jej, ještě ne, ještě jsem nalíčená. Převlékla jsem se do černé kožené sukně, která víc ukazovala, než skrývala, natáhla elastické triko, posbírala jsem věci a pak už za sebou otočila vypínačem.

„Ahojky Veru, dnes ses ani nestavila na solárku?“ hlaholila na mne z recepce příjemná blonďatá Monika. „Nebo jsem tě přehlédla?“

Zakroutila jsem hlavou: „Dnes ne, Moni, nějak nestíhám.“

„To si nesmíš tak brát, stejně těm babám nový ksicht nevyrobíš a vzdělání na plastického chirurga nemáš.“

Docela mě rozesmála. Vypila jsem si u ní skleničku ovocného džusu. „Zítra přijdu tak kolem desáté, paní Blažkovou mám na půl jedenáctou, to v pohodě stihnu.“

„Co se to s tebou děje? Nejsi nemocná?“ koulela očima.

„Proč?“

„Jindy jsi tu skoro první. Občas mám pocit, jestli na tom nejsi už jako ti důchodci, co nemohou dospat.“

„Neboj, beruško, spánkový deficit doháním o víkendech. To si zalezu jak medvěd brtník a spím, spím a spím.“

„Ty taky někdy spíš? To mě tedy překvapuješ.“

Usmála jsem se a zamávala jí. Před studiem jsem usedla do svého malého fordíka a vyrazila domů.

Dost jsem se podivila, že v pokoji se svítí. Že by Šárka byla doma? Že by zrovna někde netrajdala, nepopíjela se svými kamarády? Než jsem stačila otočit vypínačem v předsíni, cosi se mi připletlo pod nohy a já měla co dělat, abych udržela rovnováhu. Srazila jsem z ratanového stolku kelímek s tužkami a telefonní aparát, který tím utrpěl dočasnou hluchotu. No co, pomyslela jsem, mám mobil. Spíš mě v tu chvíli zajímalo, který duch za tu nehodu může. Když se mi na druhý pokus podařilo rozsvítit, v rohu se krčilo chlupaté COSI a temně na mě vrčelo.

„Co to je?“ zděšeně jsem výskla.

„Vrrrr!“ ozvalo se z kouta spíš vyděšeně než výhružně.

Dveře od pokoje se otevřely, v nich stála Šárka. Obleček, který měla na sobě a který víc, než noční úbor ještě neplnoleté slečny připomínal Adamův fíkový list, jsem pro tu chvíli nekomentovala, stejně jako její červený přeliv na hlavě.

„Maminečko moje zlatá, to je Jesika. Že je krásná, viď?“

Rudá kola se mi roztančila před očima. Nebylo pochyb, že až to malé a chlupaté, co nazývá Jesikou vyroste, bude z toho pes. Teď to ještě pořád vypadalo jako obživlá plyšová hračka.

„Jesika,“ vykoktala jsem.

„No, Jesika, maltézáček. Že je krásnej, mamulinko moje?“

Vzdychla jsem a plížila se do kuchyně, abych se napila vody dřív, než omdlím.

„A co my budeme dělat se psem?“ dosedla jsem na kuchyňskou židli.

Ze stolu na mě výsměšně koukal okoralý chleba, zelený salám, rozlitý džus a kus uzenáče, který, jak se mi zdálo, na mě mrknul vypouleným okem.

„No mamulinko moje,“ lísala se Šárka tak, jak to svedla jedině ona, „Jesika s námi bude bydlet. Bude spinkat v postýlce, bude s námi všude chodit.“

Se mnou bude spát v posteli, se mnou bude všude chodit, chtělo se mi Šárku opravit, ale hlásku jsem ze sebe nedostala. Pak jsem se opravdu naštvala. Jak jsem Šárku znala, pejsek nakonec nejspíš praskne, než by ho vyvenčila, po případné hromádce určitě raději vykrouží piruetu, než by ji uklidila. Bylo mi jasné, že na mě Šárka nastražila past. Vztek se mnou cloumal. Je tak nezodpovědná! Do školy dochází jen občas, a to za účelem, aby na ni učitelé nezapomněli. Vůbec nepřemýšlí a kouří jednu za druhou. Jeden týden má vlasy červené, druhý modré, pak případně vůbec žádné. Dobrá, je to její život a já už kromě výchovných řečí nezmůžu vůbec nic. Ale jak k tomu přijde ten malý chlupáč? Zvířata miluju, pejska jsem si vždycky přála, ale uvědomovala jsem si, že při mém stylu života by to byl chudák. Tak. A teď je tu.

„Šárko, máš rozum? Hned zítra ho vrátíš! Copak my můžeme mít psa?“

„To není pes, to je chlupatý miminko, je mu teprve osm týdnů,“ kňourala.

„Tím hůř. Uvědomila sis, jaký to pro něho je šok, vzít ho od mámy a vláčet ho pak po hospodách a bůh ví kde?“

„Ale mamulinko,“ lísala se červená hlava.

Protáčela jsem oči, byla jsem docela bezradná. Štěně sedělo nešťastně v koutě. Bylo mi jasné, že jak ho vezmu do ruky, jsem ztracená. Pro zvířátka mám prostě slabost. Nemohu žádné vidět strádat, natož trpět. Majitele bezohledně vlekoucího vzpírajícího se psa za sebou na vodítku jsem ochotná rovnou zbít.

„A to jsi vymyslela, předpokládám, vlastní hlavou.“

„No jasně,“ rozzářila se.

„Neříkala jsi zhruba přede dvěma dny, že o víkendu jedete s kamarády na chalupu oslavit tvoje osmnáctiny?“

„Jedeme,“ koukala na mě a nic nechápala.

„A pejsek bude kde?“

„No….když tak ho vezmu s sebou.“

„Jo, to si umím představit. Naprosto plasticky. Uvědomuješ si, jaký je to zásah do jeho života? To není, Šárko věc, to je živá bytost.“

Dcera pohrdlivě frkla, odfoukla čupřinu z čela. „Ty naděláš.“

V duchu jsem si gratulovala, že měla alespoň tolik rozumu – nebo to byla náhoda? – že nepřivlekla domů bernardýna. Nebo dogu. Ani bych se tomu nedivila. Ráda své okolí šokovala a taková doga, to by mohlo být přece pěkné sousto.

„Je očkovaný?“

„Proč?“

„Kde jsi ho vzala?“

„Fanánek ho koupil mámě, ale ona odjíždí služebně do Francie, tak mi ho dal. A zadarmo! I když stál pět tisíc!“

Jo, Fanánek, tak to je jasné. To je ale taky opravdu jen náhoda, že vybral štěně společenské rasy. Fanánek byl jeden z věrných kamarádů Šárky, kterého jsem měla ráda asi jako osinu za tričkem. Nepamatuji si, že bych vůbec kdy viděla, že má vlasy. Lebku míval zcela vyholenou, namísto huňaté hřívy na ní měl v zátylku vytetovaného hada. Chodil oblečený výhradně v černém, a kdybych ho neznala a potkala ho na osamělém místě, asi bych rovnou dobrovolně odhodila peněženku. Co krok, to rachocení řetězů. Další oběť uspěchané doby. Uvědomovala jsem si naprosto jasně, jakou a jak velkou chybu jsem při výchově Šárky udělala. Fanánkovi rodiče se dopustili stejné chyby. Zastávali zodpovědná místa, na dítě neměli čas. Vychovávala ho vetchá babička.

„Tak je očkovaný?“

„Já nevím,“ pokrčila rameny.

„Předpokládám, že by neměl být problém vrátit ho chovateli.“

„Předpokládám, že byl,“ dcera na to.

„Vrátíš ho.“

„Ne.“

„Šárko, proboha, co s ním budeme dělat?“

Zakroutila hlavou, jako že jsem úplně mimo a odešla. Zavřela se ve svém pokoji a štěně nechala kňučet na chodbě.

„Pojď sem, drobečku,“ nedalo mi to a vzala jsem ten bílý chomáček do rukou. Vystrašeně se třásl.

„Šárko,“ zakřičela jsem, „dala jsi mu něco jíst?“

Po chvilce se pootevřely dveře, dcera mezi nimi stála v černém prádle.

„No, nějak jsem nevěděla co.“

„Kdy to zvíře jedlo naposledy?“

Zachmuřila se.

„Nevím,“ a zavřela dveře.

Tak to bychom měli. Mám na krku nevychovanou dceru, tatínka a teď ještě tohle nadělení. Co mu mám dát? Nenapadlo mě nic jiného než rozředit trochu kondenzovaného mléka, které mívám doma skoro vždycky a přidat do něho pár piškot. Štěně se hladově vrhlo na misku. Seděla jsem, pozorovala ho a bylo mi jasné, že mám psa. Snad to moje praštěné dítě nenapadne někdy přivést domů žirafu!

Když už jsem ležela v posteli, Jesika samozřejmě se mnou, nakoukla do pokoje Šárka.

„Máš zítra přijít do školy. Hned ráno,“ oznámila a rychle zavřela.

Zase něco! Chytila jsem se za hlavu. Nějak se mi najednou zachtělo být hýčkána a litována, ale také mi bylo jasné, že to za mne nikdo neudělá. S hýčkáním jsem si jaksi právě nevěděla rady, ale litovat? Litovat to by mi šlo. Bulela jsem do polštáře, a i podvyživený vrabčák skrčený někde u popelnice se v tu chvíli musel cítit líp než já. Pak se vynořilo moje druhé já. Existovalo od doby, co jsem zjistila, že se mi moje přehnaná touha po seberealizaci nevyplatila a že mě manžel opouští. Mělo jakousi neurčitou podobu, ale ať mi sdělovalo cokoliv, mělo vždycky stejný hlas. Tím teď ke mně promlouvalo: Lituješ se? A proč? Říkám ti to pořád dokola. Pykáš za svoje chyby. Za chyby se prostě platí! Výjimky neexistují. Nevěnovala ses jí, šla jsi jen za svým a teď bys chtěla, aby vedle tebe stála dokonalá dceruška? Ó ne, to by bylo příliš jednoduché.

Oponovala jsem: ale vždyť jsou i horší matky, než jsem já! O děti se nestarají, některé své děti i týrají!

Mé druhé já kroutilo hlavou: Tam se nekoukej. Ber na vědomí, co jsi udělala ty. Myslíš snad, že si tím, že jí dopřeješ všechno, nač jen pomyslí, vykoupíš svědomí? Kdepak, má milá, to dítě nepotřebovalo drahé dárky, to potřebovalo tebe. A když tě potřebovalo nejvíc, ty jsi tu pro něj nebyla.

Ale jak to mám napravit? Zoufala jsem si.

To nenapravíš, to si musíš vypít až do dna. Kalich hořkosti se tomu říká, víš?

A proč tu jsi? bušila jsem pěstí do polštáře. Chceš mě ještě víc trápit? Nestačí ti, jak mi je? A ty do mě vidíš, a tak můžeš vědět, že je to občas hodně zlé! Víc, než bych komukoliv přiznala.

Ne, trápit tě nechci. Úplně jsem cítila, jak mě neohrabaně pohladilo. Já jen pojmenuji věci pravými jmény tak, abys měla jasno. A zmizelo a nechalo mě tam, bolavou a utrápenou.

Ráno jsem dorazila do školy hned po osmé. Šárčina třídní si mě změřila pohrdlivým pohledem. A já se přitom tak snažila! Žádná minisukně, žádný výstřih. Úzké šedé kalhoty, černá halenka, tmavě šedé sako. Prohrabovala jsem doma botník, chtěla jsem si vzít nějaké usedlejší boty, ale pak jsem to vzdala. Takové se v mém botníku nevyskytovaly. Takže k tomu všemu černé lodičky na jehlách, černá lesklá kabelka. A v náručí pes.

„Paní Jandáková pojďte, prosím, do kabinetu. Je to na delší povídání.“

Skoro mě děsíš, babo, pomyslela jsem si. Antipatie byla oboustranná. Že Šárka je pěkné číslo věděli ve škole všichni. Nemívala jsem s nimi však nikdy problémy. Prostě jsem všem řekla, jak to je, právem si posypala hlavu popelem a poprosila, aby v případě potřeby byli tak hodní a ozvali se mi. Občas jsem do školy zašla sama od sebe, mimo třídní schůzky. O těch jsem se totiž většinou nedozvěděla. Jediný problém jsem mívala s třídní, která jejich třídu dostala na začátku školního roku. Byla to taková zapšklá stará panna, ani jsem se moc nedivila.