PETRA NACHTMANOVÁ

Hodinová manželka Eva

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 7. a 6. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Třetí vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-01-4 (epub)

ISBN 978-80-88272-02-1 (mobi)

1.

Den velkého slavení a sourozeneckého dělení

Dnešní den si zaslouží zápis do obecní kroniky nejvýznamnějších událostí. Minimálně! Slavím hned několik velkolepých životních zvratů najednou. V uplynulých měsících jsem totiž juchání úplně odepsala. Nebyl čas na bavení, zábavu a lehkovážné žvatlání o nástrahách všedních dnů.

Mezitím se příležitosti k pořádným mejdanům dost nakupily. Nakonec jsem podlehla přátelskému nátlaku a kladně vyřídila žádost mé nejlepší kamarádky Karolíny.

„Kdy konečně oslavíme všechny tvoje změny? Hmm? Hlavně se nesnaž tvrdit něco ve smyslu, až bude čas. Evi, moc dobře víš, že u času máš vždy poznámku ‚VYPRODÁNO!‘. A nikdy nenaskladníš.“

Chvíli jsem přemýšlela o nové taktice vykrucování. Nepovedlo se. Mozkové závity mi nenaservírovaly ani jednu pěknou výmluvu na odklad kamsi do budoucna.

„Fajn, ukecala jsi mě. Dej termín a dojednáno.“

„Cože? Fakticky jsem uspěla bez nátlaku? Nevyvlečeš se, nerozčílíš, nevyhlásíš mi válku?“

„Ne.“

„Ani mě neoznačíš žádnými frázemi ze slovníčku sprostých slov?“

„Máš odmítací absenci? Ještě chvilku provokuj a…“

„Mlč! Beru tě za slovo. Navrhuju tuhle sobotu,“ přerušila mě hbitě a do konce hovoru mě už pro jistotu nepustila ke slovu.

A tak slavíme!

Mnou placená zábava se začala rozjíždět poslední červencovou sobotu odpoledne. Kromě Karolíny jsem pozvala Petru, Janu a Radku. Stručné esemesky nahradily klasické načinčané pozvánky: V SOBOTU MAME PARTY TIME!

Rozepisování nemělo cenu. Karolína se postarala o debatní kroužek i beze mě, když prý marně hledám čas i na poklidné posezení na záchodovém prkýnku.

Holky dorazily taxíkem krátce po poledni. Ani jedna nezapomněla na dárky, pití a jídlo. Původně naše zásoby vypadaly navařené a nalité aspoň na týden. Jenže během mluvení člověku vyhládne a vyschne mnohem rychleji. A když ne, jednoduše se cpe. Narvaný žaludek se potom vydatně zalévá, i když každá z žen ví, že jí na těle nevyroste okouzlující zahrádka, ale maximálně břišní vyfouklý ranec, tlustá zadnice a celulitidové nohy.

Neviděly jsme se hodně dlouho. Jedna druhé skáčeme do řeči. Stihnout vylíčit hlavní převraty a přehmaty uplynulého roku během jednoho večera potřebuje opravdu kvalitní pohonné palivo. Zkrátka… Karolína má za sebou dobu nepěkného smutnění. Už se ale stačila oklepat. V lednu letošního roku ji opustil Miloš, hned v květnu málo zaláskovaný Igor.

„Miloval mě tak moc, až zjistil, že to je málo. Blbec! Naštěstí jsem se nevdala a nemusím se dělit o majetek,“ uchichtla se a napila. Potřebovala spláchnout poslední žal, co jí koukal z očí do každé skulinky mého nového domova.

Petra se směje. Naprosto upřímně od srdce. Záviděníhodné důvody ji ládují energií líp než multifunkční výkonné nabíječky. Za prvé v práci povýšila. Za druhé pobírala na svém novém postu úžasně vysoký plat, díky němuž vzdychala, že neví, co si pořád kupovat. Třetím bonusem se stal soukromý řidič s potetovaným ramenem. Vozil ji nejen na kongresy, porady a společenská setkání, ale i do hotelů, kde využívala jeho bezplatných služeb milence pro zpestření naprosto děsivých pracovních cest.

Radka jásá. Nedávno doplatila leasing na auto a splašila pět báječných sponzorů. Dárci financí nedotovali žádné její marnivé nákupy, luxusní kabelky nebo dovolené v tropických končinách. Radka se zaměřovala na pomoc druhým. V tomto případě na provoz psího a kočičího útulku. A obrat k lepšímu nastal v době, kdy začaly její náruživé sexy srážky s finančním expertem Markem Pětníkem.

„Holky, nikdy bych nevěřila, že ty Pětníkovy kecy o cestičkách k zisku a penězům můžou zaznamenat úspěch. Ale jo! Jestli to takhle půjde dál, přikoupím pozemky na stavbu dalších prostorů pro umňoukané a uštěkané miláčky!“

Jana si užívá volnosti. Své tři školou povinné děti vyprovodila začátkem týdne k autobusu. Ochotou překypující šofér je odvezl i s dalšími drásači nervů rodičů na letní tábor (určitě tam měl i svoje potomky, když si vesele pískal).

„Konečně těžká pohoda! Lenoším. Čtu si na záchodě, otvírám stále plnou lednici a válím se ve vaně skoro dvě hodiny. Manžel pracuje od rána do večera na stavbě, večer usíná u televize. Neklade si žádný nároky. Stačí mu párky a ďábelský saláty s rohlíkem. Zaměstnavatel mu zařizuje obědy a svačiny. Denně řeším jedinou povinnost − venčení psa. Pravda, první den jsem se nemohla vůbec přeorientovat do klidové fáze. Psa jsem brala ven každou hodinu. Viditelně jsem ho šokovala. Po sedmém pokusu příkazu k procházce se šprajcnul a nezvedal. Nemluvil se mnou. Byla jsem ráda, že jde o milou dalmatinskou povahu. Jít o pitbula, dorazila bych na mejdan bez ruky, nejspíš i bez hlavy. No, i zvířata leniví. Akorát mi došlo, že moje touhy po věčně vypulírovaném bytě už dávno sebral čas. Holky, včera jsem schválně udělala trochu bordelu. V naklizeným bejváku jsem si připadala hůř než v nemocničním pokoji. Uběhl skoro týden vytoužené svobody. Blíží se doba temna, pociťuju start nudy. “

„Zvyk je zvyk. Tak snadno ho neobalamutíš. Hlavně si dej pozor, aby se ti nuda nevyšvihla do tak závratných výšek, že bys chtěla okamžitou změnu,“ poznamenávám naprosto vážně. Jana ví, kam má, steskem provrtaná, poznámka směřuje.

„Viktora ber s velkou rezervou. Jde o obyčejnýho idiota. O nevybouřenýho ťulpase! Eví, ještě jsi kvůli němu smutná?“

„Ne, už vůbec. Šlo o sekundový zkrat.“

„Nezasloužil si tě. Fakt ne!“ potvrzují všechny přítomné fanynky mojí osoby. Mají pravdu. Můj bývalý manžel mi nestojí ani za mizernou sekundovou vzpomínku.

Náš rozvod před třemi měsíci dnes patří k několika důvodům k právě probíhající oslavě. Únik z manželské nudy se uskutečnil skoro na rok přesně od naší svatby.

Ne, já se nenudila. Kmitala jsem jako asistentka ve velké úklidové firmě. Šéfoval mi vlastní manžel Viktor Loudil. V zaměstnání pouštěl hrůzu na všechny své podřízené (včetně mě, protože prý v práci nejsem jeho manželka). Doma se krotil, šéfoval méně přísně (s úsměvem na rtech) a pořád něco chtěl.

Doma mě tedy čekala druhá šichta naplněná domácími pracemi. Prala jsem, žehlila, vařila, opravovala, podstrojovala, masírovala, vylepšovala, milovala a lichotila. Žádný falzifikát, dokonalý originál moderní ženy. Všechno jsem zvládala, všechno měla a najednou bác… Jedna děvka spadla na Viktorův penis, potom se na něm zmítala druhá i třetí…

Před svatbou jsme společně žili v pražském bytě na spokojené hromádce. Po návratu ze svatební cesty nastal zlom. Naše vášně ochladly. Postel přestala vrzat. Muž začal utíkat na noční schůzky s velmi důležitými klienty (přesný překlad této fráze jsem odhalila celkem brzy – prchal za děvkami do nočních klubů). Viktor takhle jednou po „noční směně“ mimo domov prohlásil u snídaně, jak mu manželství přijde děsně nudné a nezáživné.

„Nevím, proč jsme se vůbec brali. Nebylo nám před svatbou líp?“ procedil mezi zuby nakvašeně.

„Líp? Myslím, že úplně stejně.“

„Ne, něco je jinak. Necítím se dobře. Chci rozvod!“

Přál si rozvod rychle, snadno a levně.

Vyplatil mě z pražského bytu. Sám zůstal nejen doma, ale i ve firmě. Já musela za veškerou snahu a péči změnit úplně všechno. Naštěstí jsem brzy poznala, že se už nepropadám ke dnu, ale stoupám závratnou rychlostí vzhůru ke šťastným hvězdám. Naskytla se mi výhodná koupě staršího baráčku v obci Velké Houseny. Zamilovala jsem si ho na první pohled a při opravách svépomocí se mi přihodily i další momenty, které mi změnily život…

*

U Karolíny se už krátce po osmé večerní projevily krátké výpadky paměti. Alkohol se nezdá, ale umí dokonale vymydlit mozek. Kamarádka vstává, žádá si ticho a pozdvihává opatlanou sklenici s červeným francouzským vínem. Chystá se pronést řeč pro slavnostní přípitek (dnes už potřetí). Neupozorňuji ji na opakování. Sama jsem přiopilá a neschopná se bránit.

„Tiše, holky. Nehihnějte se. Chci, naší milé Evičce, popřát všechno nejlepší k narozeninám. Hlavně hodně peněz, zdraví, štěstí a pořádnýho lovce žen.“

Tentokrát se Karolína nechce pusinkovat a objímat. Rychle mi vráží skleničku do ruky. Svou dlaní si přikrývá ústa a vyvíjí rekordní tempo v přesunu na toaletu. Je jí šoufl, protože opět šokovala svůj žaludek. Má ho totiž dost smrsklý po několikaměsíční dietní snaze. Na dnešek si naplánovala pořádnou žranici a opíjející stanici. Jenže žena míní, tělo mění – vzbouřilo se! Karolína začala s dietami někdy před půl rokem, kdy ji nečekaně brzy po nastěhování opustili dva nápadníci. Karolína tvrdila, že kvůli mírné nadváze. Radka mi ale prozradila, že se hodně plete, protože utekli z úplně jinýho důvodu.

„Ráno museli jíst ovesnou kaši na detoxikaci těla. V poledne je nutila pít ovocný koktejl s proteinem na dodání energie a večer salát s celerem na dokonalou potenci. V naší zemi existuje skutečně minimum chlapů, co by nad tímhle menu jásali štěstím.“

„Aha. Zajímavý, že nezašli ke mně. Určitě bych jim nervala na zahradě celer a necpala jim ho do salátu. A ani ho nedráždila petrželí před vyčerpaným údem pro inspiraci. Vařím guláše, svíčkovou, kuře na paprice i karbanátky s kaší, ale žádný ohlas. Nikdo se na nefalšované jídelní vůně nechytá.“

Slavíme nejen mé dvacáté sedmé narozeniny, ale také koupi domku, dokončené opravy na domě, rozvod, změnu mého příjmení z Loudilové na dívčí Mazancovou a založení mé nové firmy „Hodinová manželka Eva“.

Tolik důvodů k oslavě. Lituji, že nejsem siamský dvojče se dvěma hlavami a nepiju aspoň dvakrát!

I tak se mi už v deset pěkně pletou nohy a jazyk dělá přemety. Koktám a divně koulím očima. Několikrát jsem zakopla nejen o nízké taburety, ale také o všudypřítomné koberečky! Naštěstí jsem jen jednou ztratila rovnováhu a upadla přímo do Karolínina klína. Štítivě mě odstrčila.

Odvrávorala jsem do skříňky s nářadím a hodlám přítomné dámy informovat o svém stavu.

„Jsem v dokonalý pohodě!“ ječím asi třikrát po sobě. Šourám se ze strany na stranu s lahví whiskey v jedné ruce a s kladivem na šmíráky v druhé.

„Evi, sedni si,“ nabádá mě Radka.

„Nechci. Hlídkuju!“

Už jsem asi hodně opilá. Nechci si přiznat pravdu o prožívané pohodě. Ta mi je na kilometry vzdálená, jinak bych neměla na oslavě samý ženský, ale aspoň jednoho chlapa. Jenže já nějaký úchyláky viděla už dvakrát. Holky tvrdily, abych neblbla, že mám vidiny. Ale i kdyby šlo o pravdu, mám je nechat žít.

„Proč? Na vraždu jsem perfektně ozbrojená. Buch, buch, buchíky, ať zatlučem hřebíky. Buch, buch, buchíky, ať zabijem šmejdíky,“ ukazuji jim hrdě mučící nástroj v ruce a mávám kladivem ve vzduchu stejně jako s praporem vítězství.

Letmo kontroluji stav venkovního počtu obyvatel skrz zavřené okno. Zásah!

„Zvědaví chlapi chodí okolo!“ Natahuji ruku a ukazuji.

Kamarádky nechtějí řešit problémy s vniknutím na můj pozemek.

„Evi, nech je. Jde o neškodné exempláře. Postávají, koukají a neotravují osobně. Nepřidělávej si potíže.“

„Copak mám v domě kinosál, nebo co?“

„Ne, ale zapomněla sis pověsit záclony a závěsy. Těžko je obviníš ze šmírování, když máš z domu výkladní skříň. A my jsme fakt pěkný kousky na očumování.“

„Hmm, dobře. V tomto případě se jedná o zpoplatněnou službu. Do muzea a na výstavu je taky nepustí zdarma. Jdu je aspoň zkasírovat.“

Chci udělat několik kroků vpřed, ale zakopávám zase o taburet. Nevím, proč jsem si koupila tak nízké posezení. Dají se snadno přehlédnout. V opilosti dokonce splývají s podlahou, takže si člověk myslí, že má před sebou rovinu. Měli je za akční ceny. Vypadaly velice pěkně, ale člověk na nich sedí nepohodlně, strašně nízko u země. Plánovala jsem z nich udělat akční překážkovou dráhu pro zlepšení kondice. Bohužel, ztrácím schopnost přeskočit dostatečný rozměr.

Láhev s alkoholem pokládám v chodbě na botník. Odkládám i kladivo, protože mi mobil hraje „Nářek převozníka“. Volá mi bývalý manžel. Zase! Od rozvodu už minimálně dvacetkrát. Rychle ruším skladbu pro zvonění a vymazávám si ho z mobilní paměti (v mozkové paměti bude, bohužel, brouzdat další roky). Viktor Loudil se stává od nynějška neznámým volajícím. Zase drnčí. Nedá si pokoj!

„Odstup od telefonu, Satanáši… Čauvajs. Co chceš?“ chichotám se bláznivě, i když normálně na něho naštvaně vyštěknu a ani nepozdravím. Jenže v žilách mi dnes koluje úplně jiná krev, smíchaná s prvotřídními požírači normálního uvažování.

„Evičko, nevzbudil jsem tě?“

„Ne, je teprve deset pryč. Mám ještě hodně energie.“

„Aha. Asi slavíš. Evičko, chci ti popřát k narozeninám. Všechno nejlepší a hlavně veselý život.“

„Chichichi… to jsi řekl správně. Jsem hodně rozřáděná a dnes už nepůjdu vůbec spát. Až zítra.“

„Jen si to užij. Víš…“

Odmlčuje se. Asi vymýšlí, co mi zase oznámí. Už dlouho jsem ho podezírala, že poznal vlastní přešlap a unáhlenost. Rozvod si označil slovem omyl. Spletl se. Snažil se získat si mě zpátky, ale neprozradil nic rovnou. Kličkoval. Nejdřív volal, že hledá koš na prádlo, potom kolíčky, pak plácačku na mouchy a zástěru na vaření. Ve vlastním bytě se absolutně nevyznal. Nakonec už nejspíš všechno našel, ale aspoň se mě musel zeptat.

„Nevysvětlíš mi, jak se dělají ty dobrý buchty s tvarohem?“

„Jo, vezmi si tužku a papír. Piš si…“

„Takhle po telefonu?“

„Jo, jak jinak? Snad sis nemyslel, že se kvůli tomu potáhnu do Prahy?“

„Ne, nemyslel.“

Lhal. Myslel si to. Moc dobře jsem ho znala. Za celou dobu nic nehledal. Domníval se, že ode mě uslyší velkorysou větu: „Viktore, fajn. Nasednu do auta a přijedu.“

Viktor Loudil neuměl nikdy loudit na rovinu. Pořád hledal hodně zapeklité kličky a v našem vztahu se dostal akorát do bludiště ničeho. Nehodlala jsem mu házet žádné záchranné klubko nití. Nepřivine se ke mně. Nikdy víc! S Viktorem jsem nadobro skončila! Naši rodinnou nudu tak nafoukl, že jednoduše praskla a byla fuč. Nedala se znovu sesbírat ani slepit. A místo ní kralovalo obyčejné prázdno.

Viktora jsem přestala milovat. Jeho osoba se mi stala naprosto lhostejnou! Má láska netrvá věčně k někomu, z koho se vyklubal obyčejný zmetek.

„Co vím?“ přerušuji Viktorovu menší pauzu, vyplněnou neustálým pokašláváním a funěním. Nepatří k dobrým hercům. Rýmě a kašli dal dávno sbohem. Simuluje. Asi mi brzy přiblíží nový druh alergie. Zase se vykrucuje z přímého dotazu. Vlastně mě baví. Dnes večer o sto procent víc než v předešlých telefonátech.

„Evi, víš… nemáš ponětí, kam jsi uložila ty slipy s tygrem? Koupila jsi mi je. Teď je marně hledám…“

„To mi voláš na moje narozeniny, aby ses zeptal, kam sis zašantročil sexy spoďáry? Už u tebe tři měsíce nebydlím. Trpíš sklerózou?“

„Prohledal jsem úplně všechno…“

„Chceš mě snad obvinit, že jsem ti je čmajzla a dělám v nich vibrátoru postýlku?“

„Ještě nikoho nemáš? Když mluvíš o erotický pomůcce…“

„Mám. Je nás tu pět!“ konstatuji hrdinsky.

Co si to dovoluje? Zkoumá moje partnerský vztahy? Kontroluje mě? Zákeřné vyzvídání mu přijde hodně draho. Přemisťuji se blíž k upovídané čtyřce. Mobil nastavuji tak, aby na druhém konci neunikl ani šepot. Uslyší detaily stejně perfektně jako by dotyčný vlezoun lelkoval u nás v místnosti.

„Holky, zblázníte se smíchy… Viktor mi právě volá, že nemůže najít svýho tygra ve slipech. Ehm, tedy na slipech. Ale to je jedno.“

„Má smůlu. Co se v mládí neurodilo, ve stáří sotva doroste,“ křičí Jana.

„Parchant jeden! Co si dovoluje nám kazit večírek? Ať zavře klapačku a narve si svýho tygra do bezpečnostní schránky, jinak mu ho přijdu vlastnoručně ufiknout!“ ječí Radka.

„Na slipech? Ráďo, někdo konal místo tebe. Tipuji odhryznutí zaživa. Pomstychtivá prostitutka nebo nepřítel z gay klubu?“ objasňuje Petra a žádá mě o předání telefonu k podrobnému vysvětlení. Nechci ho Peťulce půjčit. Snadno napáchá škody poprskáním mého citlivého přístroje.

Jediná klidná zůstává Karolína.

„Hele, mně jsou všichni tygři, tygříci a tygřata úplně ukradený. Aspoň do doby, než se mi podaří shodit deset kilo.“

Na taburetu se nejprve obrací na čtyři. Dělá kočičí hřbet. Místo zamňoukání zanadává na mravence v noze. Zdvihne se a otevírá lahev rumu. Pije rovnou z lahve.

„Haló, haló, proč je tygrů málo?“ volám rozjařeně na Viktora. Zmetek! Vypnul telefon. Byla jsem si ale naprosto jistá, že slyšel každou průpovídku. Nevylučuji, že si vše řečené nahrál pro pozdější použití důkazního materiálu u soudu, kam přinese svoje obvinění z hnusných pomluv.

Dál už nás nikdo cizí neruší. Bohužel nám odchází síly a energie. Asi stárneme…

Původní plán zněl: pařit až do rána. Krátce po půlnoci Jana vstává a oznamuje nám, že povinnosti volají. Chce dát vyprat pračku s prádlem. Potom sebou žuchne na zem a má problém vstát. Ne, nic se jí nestalo. Hodně se motá a její mluvící smysl prožívá zkrat. Dokola opakuje: „Musím domů, domů, domů. Domů, domů, domů…“

„Asi jí je hodně špatně,“ prohlašuje Radka. Všechny přece víme, že má Jana dávno vypráno, vyžehleno a vysmejčeno. Za střízlivosti by nikdy nevyslovila, že chce jít domů. Nevzdala by se pokecu s kamarádkami a uvolněné atmosféry bez chlapů a dětí v různém stádiu vývinu.

„Mně je taky špatně,“ skuhrá Karolína a zase trhá rekordy v letu na záchod.

Mejdan končí. Přebraly jsme. Petra volá taxikáře a během chvilky trčím sama doma. Najednou nenajdu ani jediný důvod k úsměvu. Chvilku koukám na poloprázdné lahve alkoholu a na několik nedojedených chlebíčků a chuťovek. Beru si slanou tyčinku a chroupu. Ne z hladu. Z nudy. Zanedlouho zbystřuji smysly. Ruší mě psí štěkot a divný šramot venku.

Mám zcela jasno i v proklatě černé noci − někdo mě chce přepadnout!

Nezvaný ponocný čekal na vhodnou příležitost. No, dočkal se. Kamarádky ujely dojednanou taxi službou a žádný milenec se neskrýval ve skříni ani pod postelí. Musím se ubránit vlastními silami. Naštěstí mám velké svaly, i když vypadám hubeně. Neustálé pracovní kmitání mi prospívá.

Srdce mi nebuší strachem, ale odhodláním vzít spravedlnost do svých rukou. A pořádně praštit. Nestanu se žádnou obětí! Beru levačkou za kliku a současně zdvihám druhou rukou oblíbené kladivo.

Žádná moje rána nepadne vedle, ale tahle se zastavuje těsně před cílem.

„Co děláš? Chceš mě zabít?“ ječí zvučný mužský hlas a nervózně se drbe na hlavě (mozek si uvědomil následky v případě trefy).

„Co děláš ty? Tedy, co tady vůbec děláš?“ Ruka mi povoluje a kladivo padá k zemi. Mračím se na vlastního bratra.

„Přišel jsem na návštěvu.“

„V jednu v noci? Už ti dokonale hráblo, nebo co? Slušný lidi chodí za světla.“

„Přijel jsem v devět. Jenže, kdo by dobrovolně vstoupil do chřtánu pěti vožralých bab? Nejsem sebevrah! Musel jsem čekat na jejich odjezd.“

„A kde máš toho druhýho chlápka?“ Rozhlížím se kolem, jestli mi nevede dalšího hosta. Neměla jsem vidiny. Nešlo o žádný přelud. Pravda zvítězila! Dva nezvaní se mi drali na zahradu a klidně by přeskočili i práh domu, kdyby si včas neuvědomili nedostatek sil na zkrocení pěti rozjetých žen.

„Jakýho druhýho?“

„Hele, nehraj překvapenýho debila. Na rovinu řekni, kdo tady ještě šmíroval!“

„Aha, ty myslíš místního vesničana. Milan šel zrovna do hospody. Nabídl se jako doprovod. Že mi ukáže, kde přesně se nachází tvoje nový bejvátko.“

„Nelži! Já ho viděla za tmy. Tys tvrdil, žes přifrčel už za světla. Navíc nechápu, proč ti můj domek ukazoval tak hrozně zblízka, že se musel lepit obličejem na okenní tabuli.“

„Vracel se z hospody a hrozně se divil, proč jsi mě ještě nepozvala dovnitř. A tak nakoukl a prohlásil, že tam by taky dobrovolně nevlezl.“

„To koukám. Pět obyčejných ženských pohromadě připadne chlapům horší než setkání s upířím klanem. Nechápu, proč se ve světě válčí. Na každýho chlapa se nasadí pět žen a nastane celosvětový mír.“

„To sotva, chlapů je mnohem víc.“

„A to víš jak? Sis dělal průzkumy? A i kdyby, přebytky chlapů se odstřelí bez mrknutí oka. Ty se taky chystej, půjdeš na porážku.“

„Ségra, neblbni. Člověk přijede na návštěvu a ty ho plánuješ zabít.“

„Já tě nezvala.“

„Kam by se měl asi tak vrtnout člověk v nouzi? K příbuzenstvu. Můžu už konečně dál? Venkovní vzduch mi nedělá dobře.“

„Počkej, ještě jsi mi neprozradil, jaký je tvůj účel návštěvy. Přece bys nevyčkával tolik hodin jen tak pro srandu… A co to je za psa u boudy? Chtěla jsem štěně, ne odrostlýho vlka.“

„To je Beny, nepoznáváš ho?“

„Ne, nepoznávám. Tvůj Beny?“

„Jo, čí asi?“

„Proč sem chodíš venčit psa? Nemáte kolem paneláku místo? Snad nechceš, abych ho adoptovala?“

„Ne, neboj se. Pes je můj. Eví, necháš mě u sebe na čas bydlet? Lenka mě vykopla.“

„Lenka? Taková kliďaska? Čím jsi ji vytočil? Nebo se zamilovala do jinýho? Asi jsem ti přivolala rozvod mým rozvodem. Pamatuješ, jak jsem ti řvala na rameni a tvrdila, že máš štěstí, že tohle se tobě stát nemůže, když už máš dvě děti a já žádný?“

„Nejde o rozvod. Lenka mne nutí si uvědomit jistý věci. Až se tak stane, můžu se vrátit. Jenže já nevím, jaký věci myslí. Musíme to spolu probrat.“