MARIE JAKOUBKOVÁ

ZASNĚŽENÉ HORY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2022

© Marie Jakoubková, 2022

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 68. a 51. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Breogan Book Covers

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-12-0 (epub)

ISBN 978-80-88483-13-7 (mobi)

ÚVOD

Drahý Johne,

až se začtete do těchto řádků, budu již zřejmě na cestě za oceán. Nemohla jsem Vám o svém plánu říct dříve. Nešlo to. Nedostávalo se mi sil k vysvětlování svého rozhodnutí, a ani nyní nejsem úplně schopna popsat nutkání, které mě neustále vede. Musím pryč. Daleko. Tak daleko, abych na Vás zapomněla. Nemějte mi moje činy za zlé. Stále Vás miluji, ale nemohu Vám být déle nablízku. Opatrujte se a zkuste na mě myslet v dobrém.

S láskou a úctou,

Sophie

Již snad posté se Sophie pročítala dopisem pro Johna. Dopsala jej skoro před hodinou, ale nemohla se od něj vůbec odtrhnout. Působí jako z nějakého románu, pomyslela si.

Vždycky vnímala určitou část sebe za silně poetickou. Ukrývala ve svém nitru cosi tajemného, mnohdy jen stěží pochopitelného. A John ji v tomto ohledu skutečně rozuměl. S ním mohla svou kreativní duši nechávat naplno otevřenou.

Často si spolu hrávali na pár, pocházející z dob dávno minulých. Bavilo je to! A zdvořilostní vykání jejich hrám dodávalo ten správný náboj a šarm.

„Sophie! Už musíme jet!“ vytrhla ji matka z hlubokého rozjímání. Leknutím sebou trhla.

„Ještě momentík, mami. Jen si tady něco dopíšu a hned běžím dolů!“

Vložila dopisní papír do obálky a přidala k ostatním věcem v kabelce. Naposledy se rozhlédla po pokoji, který jí dělal společnost celých osmnáct let. Pak pomalu sešla dvojité schody do haly za rodiči. Ti právě nakládali nábytek a bedny s různými věcmi do stěhovacího vozu.

„Vezmi tyhle krabice a odnes je do auta!“ zapojila ji matka, jakmile ji zahlédla u schodiště. „A trochu sebou hejbni! Už teď jsme ve skluzu!“ popoháněla ji. „Zítra v tuto dobu si máme přebírat klíče od nového domu a my jsme ještě tady! Snad to stihneme aspoň na to letiště!“ strachovala se a nervózně běhala sem a tam.

„A proč se vlastně musíme stěhovat? Vždyť nám tady bylo přece dobře, nebo ne?“ poznamenala Sophie. Reakce obou rodičů jí však záhy připomněly, že o tomto se již nehodlají bavit.

Raději se proto na nic dalšího neptala. Popadla bedny a poslušně je skládala do vozu.

Po dvou hodinách měli konečně sbaleno. Naposledy zamkli dům, klíče vhodili do schránky a vydali se vstříc absolutnímu neznámu. Jak míjeli známé ulice, obchody a domy sousedů, začalo Sophii docházet, kolik toho za sebou nechává. Všechny přátele, školu, dokonce i Johna. Bylo jí ho najednou trochu líto.

„Můžeme někde zastavit? Potřebuju poslat dopis!“ Vzpomněla si, že má psaní pořád v kabelce.

„Teď už to nestihneme. Jedeme akorát na čas!“ odvětil otec a nesouhlasně kroutil hlavou. Sophii přemohla drobná panika. Měla přece naplánováno, že se s ním rozejde, než vzlétnou. Potřebovala přetnout všechny mosty. A ten s Johnem obzvlášť. Chtěla dorazit do nového bydliště svobodná.

Vytáhla mobil a zbaběle si zablokovala jeho číslo. A účet na Facebooku pro jistotu také. Bylo jí z toho všelijak, ale udělat to zkrátka musela.

Když přijeli na letiště, nechali se odbavit a nastoupili do letadla. Hned, jak si dopnuli pásy, objevila se letuška a začala všechny poučovat o zásadách bezpečného letu. Sophie pocítila lehkou nervozitu.

Asi za deset minut se letadlo jemně rozhoupalo a postupně začalo nabírat rychlost ke vzlétnutí. Byl to pro ni hodně divný pocit. Zejména, když se najednou odlepili od země. Křečovitě se držela sedadla.

Když se po chvíli zklidnila a znovu uvolnila, pozorovala okénkem stoupání. Zanedlouho se dostali až nad mraky. Pohled na ně ji nečekaně uchvátil. Pozorovala je možná hodinu, než se jí únavou zavřely oči.

Po několika hodinách ji probudil další dosud nepoznaný pocit. Letadlo se naklonilo a začalo pozvolna klesat. Sophie vyhlédla z okénka. Podívanou, jakou jí nabídl pohled po proplutí mraky, z ní veškeré obavy a stres rázem tiše odpluly. Nalepila se na sklo a rozhlížela se do všech stran. Byl to pro ni neuvěřitelný zážitek.

Pod mraky se tyčily obrovské na vrcholcích celoročně zasněžené hory. V údolích pak překrásná příroda a blankytně modrá jezera. Jako by přiletěli do nějaké zapomenuté krajiny.

Když letadlo dosedlo, jeden po druhém se postupně soukali ven. Sophie se cítila nervózní a vzrušená zároveň. První dojmy pro ni byly naprosto velkolepé. Začala se hned těšit i na svůj nový domov.

Taxíkem k němu jeli přibližně hodinu. Cestou si prohlíželi místní krajinu a město jako takové.

„Neztratila jsi náhodou řeč?“ dobíral si Sophii otec. Usmála se na něj.

„Ha-ha. Ne, neztratila. Jen se nemohu nějak nabažit!“ odpověděla natěšeně.

„Jsem rád, že tě švýcarská krajina takhle nadchla!“

„To ano, nadchla a moc. Nikdy jsem nic tak krásného neviděla.“

Se zájmem si prohlížela domky ve všech ulicích, kterými projeli. Do jednoho působily jako vystřižené ze stylového časopisu. Zvědavost ji nenechávala vůbec klidnou. Který z nich asi bude tím jejich? Jejich novým domovem. Zavřela oči a představovala si vilku s velkými okny a zahradou, plnou pestrobarevných okrasných stromů a květin.

KAPITOLA PRVNÍ

„Tak jsme na místě!“ oznámil řidič taxíku a zastavil před postarším domem.

Sophie vyhlédla okénkem ven a zamračila se.

„Cože? Tohle, že je náš dům?“ divila se.

Minuli tolik nádherných budov s naprosto dokonalými zahradami a pro její rodinu zbyl ten úplně nejomšelejší a nejšedivější.

„Ano, Sophie. Tento dům bude ode dneška naším novým bydlištěm!“ poznamenala matka a šťouchla Sophiina otce do stehna, aby také něco řekl. Ten se otočil z předního sedadla a zeptal se:

„Tobě se nelíbí?“ Sophie byla zklamaná, a tak jen pokrčila rameny.

Ačkoli si nový domov představovala úplně jinak, nemohla z něj však spustit oči. Něčím ji vážně přitahoval. Možná svou jinakostí oproti všem ostatním v okolí. Tím, že si sami mohou vybrat, jaký mu dají nový nátěr? Jaké zasadí květiny a čím vším jej vyzdobí?

Vystoupili z auta. Sophie si dodala odvahy a citelnou nervozitu narušila svým statečným rozhodnutím.

„Tak jdeme na to!“

Vykročila od taxíku na příjezdovou cestu. Matka šla o drobný krok za ní. Otec zaplatil taxikáři a ten během chvilky odjel za svými dalšími klienty.

„Mami, klíče!“ zvolala Sophie rozhodně. Natahovala ruku a sledovala matku, jak štrachá v kabelce.

„Ty jsi mi ale najednou aktivní!“ odpověděla a vložila Sophii svazek klíčů do dlaně.

Ta se svazkem chvíli probírala. Klíč, označený papírovou cedulkou „VCHOD“, opatrně vložila do zámku a dvakrát jím otočila. Dveře nevypadaly na první pohled moc pevně. Dokonce se trochu bála, aby jí nezůstala klika v ruce. Po chvilce lehkého lomcování konečně cvaklo v pantech. Za doprovodu nepříjemného skřípání a vrzání se dveře začaly otevírat.

„Brrr, to je ale zvuk!“ Sophie se chytila za uši. „Tati, budeš je muset namazat. Tohle poslouchat nebudu!“ Otec přikývl a postrčil ji, aby vešla svižněji dovnitř.

Museli se prodrat obrovskou pavučinou. Působila jako velice netypický vstupní závěs. Byla ohromná, hustá a plná prachu.

„No, tady se asi hodně dlouho neuklízelo!“ podotkla matka a z vlasů si smetala zbytky nečistot. Když pohlédla do nitra haly, v němž se všichni tři právě nacházeli, spráskla nešťastně rukama.

„Hůůůůůů!“ zahoukala Sophie.

„To je ale ozvěna, co? Hůůůůů!“ přidal se i otec. Sophie souhlasně pokývala hlavou.

Když si dohráli, rozhlédl se po hale. Zdvihl hlavu a překvapením se zakuckal.

„To jsou pořádně vysoké stropy! No, budeme si muset na malování pozvat nějaké odborníky. Já tedy po štaflích lézt nebudu. A jak tak koukám, bude to spíš na celé lešení!“ mapoval stav. „Co kdybychom si na pár dní pronajali nějaký pokoj v hotelu?“ Pohlédl na Sophii a hned nato na svou ženu. Trpělivě vyčkával, jak zareagují.

„Ne! Já tady chci zůstat!“ namítla Sophie a bez dovolení si šla prohlédnout další pokoje. Po točitém schodišti mířila do prvního patra.

„Dávej, prosím tě, pozor na ty schody. Nevíme, v jakém jsou vůbec stavu!“ křičela matka. Sophie mávla rukou a dychtivě našlapovala krůček po krůčku vzhůru.

„Tak ti nevím, Jacku, jestli jsme s tou koupí udělali dobře!“ poznamenala. Utrápeně se zadívala svému muži do očí a hlasitě si při pohledu na vše kolem oddychla.

„Ale Mary, to bude dobrý. Všechno dáme do kupy a zanedlouho budeme mít domeček jako z časopisu!“ uklidňoval ji Jack. Ta však jeho slovům příliš nevěřila. Zejména, když se o chvilku později zřítil ze stropu lustr. Doslova pár kroků před nimi.

„Co to bylo za ránu?“ vykřikla Sophie z horního patra. Nakláněla se přes zábradlí.

„Spadl lustr!“ odvětila matka s jemnou ironií. Zadívala se Sophiiným směrem. „A okamžitě se přestaň opírat o to zábradlí. Určitě bude prolezlé červotočem!“ Nato mávla rukou a rozbrečela se. Sedla si na bobek a začala si prstem kreslit do všudypřítomné minimálně centimetrové vrstvy prachu.

„To nám to pěkně začíná!“ zoufala si polohlasně.

„Co si to tu maluješ, Mary?“ zeptal se jí starostlivě Jack. Neměl rád, když ji viděl v takové náladě.

„Ale nic! Bude to hodně těžké, než to tu dáme do nějakého normálního stavu!“ řekla a znovu se postavila. Oprášila si kalhoty, ale nato nad špínou opět mávla rukou a naprosto odevzdaně se uchechtla. Představovala si totiž stěhování jinak.

„Tys věděl, že je dům po dědovi v takovém stavu?“ zeptala se Jacka. Pohlédla na něj a přála si, aby neměl jediné potuchy.

„No, popravdě trochu ano!“ přiznal se. Drobně se přikrčil. Očekával přinejmenším vyhubování. „Také jsem věděl, že když ti o tom povím dřív, stěhování si rozmyslíš!“ špitl docela tichounce.

„Ach jo!“ povzdychla si. Bylo to ale vše, co mohla dělat. Cesty zpět do bývalého bydliště v USA již nebylo.

Na přání Sophie si hotel k přespání skutečně nehledali. Postupně nanosili všechny kufry do domu, a pak dlouze rozmýšleli, v jakém pokoji překonají svou první společnou noc.

Jelikož bylo chladno a dům se delší dobu nevyhříval, rozhodli se pro místnost, která svým vzhledem sloužila v minulosti jako obývací pokoj.

Nechyběl dokonce ani krb. Kolem našli i několik dosud nespálených polen. Otec rozdělal oheň. Když se rozhořel, posadili se před krb a nechávali se po dlouhé a náročné cestě příjemně prohřívat.

Praskající zvuky suchého dřeva nádherně dolaďovaly atmosféru za okny. Romantická krajina s celoročně sněhem pokrytými horami a plápolající žluté plamínky v krbu se skvěle doplňovaly.

Sophie si sedla před teplem sálající ohniště a jen tak do něj zírala. Vzpomněla si na dopis, který stále ležel v její kabelce. Začala se rozmýšlet, zda jej poslat nebo rovnou zničit.

„Mami! Můžeš mi, prosím tě, podat kabelku?“ Prstem ukazovala na starý věšák. Kabelka z něj kupodivu nespadla.

„A kde ji máš?“

„Na věšáku! Zrovna jsi kolem ní šla!“ odpověděla a chytila se za hlavu. Matka si ji pohledem poměřila.

„No no no, mladá dámo!“ napomenula její chování. „Tady ji máš!“

„Děkuju!“ šeptla. Matka k ní přišla blíž a pohladila ji po vlasech.

Sophie popadla svou tašku a vytáhla z ní dopis pro Johna. Letmo si jej znovu přečetla a nato zmačkaný vhodila do ohně. Sledovala, jak se papír pod silou hořících plamenů kroutí, doutná a po okrajích mění barvu v temně šedou. Text se během pár vteřin úplně rozpil a zbyla z něj jen beztvará šmouha.

Trpělivě čekala, než se rozpadne úplně. Nechávala společně s popelem odejít veškeré teskné myšlenky. I přesto se jí však do očí vryly slzy.

„Co tady tak sedíš, Sophie?“ zeptal se otec. „Ty brečíš?“

Naklonil se a palcem jí setřel stékající slzu z tváře.

„Ale ne! To bude dobrý!“ odpověděla a pokusila se o úsměv.

„A co ten dopis, jak jsi chtěla poslat?“

„Ten už nemám! Právě jsem ho spálila!“ řekla a poukázala na dohořívající kousek v ohništi.

„A proč tak najednou?“ vyptával se. Jeho zájem nebyl Sophii ani trochu příjemný.

„Neřeš to, tati. Já se o tom už nechci bavit!“ podotkla a otočila se zpět ke krbu.

„No, jak chceš. Já to myslel dobře!“ dodal otec a nato odešel.

Zaslechla ještě, jak se baví s mámou. Nerozuměla jim. V podstatě jí to ale ani nevadilo. Chtěla být sama.

Druhý den ráno vzbudila Sophii příšerná křeč v pravém lýtku. Po noci, strávené na tvrdé dřevěné podlaze, se navíc cítila hrozně rozlámaná. Opatrně vstala, aby křeč rozchodila.

„Ssssssss!“ zasyčela bolestí hned při prvním došlápnutí. Kulhala, ale s každým dalším a dalším krokem nepříjemný pocit postupně ustával. Vystřídalo jej mravenčení. Když pominulo i to a ona se konečně mohla vzpřímeně postavit, došlo jí, jaká je v domě zima. Krb do rána vyhasl a jiné civilizovanější vytápění nebylo nikdy zavedeno. Jak dýchala, šel jí od pusy tenoučký bílý kouř.

Sebrala ze země deku a zabalila se do ní. Nikdy nebyla příliš prakticky založeným člověkem, a tak musela počkat na otce, až se vzbudí a zatopí. Než se tak stalo, rozhodla se k prohlédnutí dalších pokojů.

Byly vesměs prázdné. Sem tam zůstala nějaká židle nebo malý stolek, ale jinak nic. Odvážila se znovu vystoupat po vratkém schodišti. Točitá schodiště se jí vždycky líbila. Působila okázale.

Co krok, to zaslechla důrazné zavrzání. Chvílemi měla dokonce pocit, jako by se pohybovalo a naklánělo. Postupovala však dál a užívala si určitého dobrodružství. Už měla na dohled poslední schůdek, když tu se ozvalo: „Sophie! Kde jsi?“

Zahlédla vycházet matku z obýváku. Zabalená v županu si třela dlaně o sebe, aby se zahřála. Pohlédla na vrchol schodů.

„Neříkala jsem ti, abys nahoru nelezla?“

Sophie zahanbeně přikývla.