LENKA HNÁTOVÁ

NELŽI, ANDÍLKU!

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 72. a 55. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Mary Lasko

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-18-2 (epub)

ISBN 978-80-88483-19-9 (mobi)

Prolog

„Ne, řekla jsem, že zůstane tady!“ její hlas byl neoblomný.

Byl jsem přesvědčený. V tomhle nebudou kompromisy, do tohohle mi nemůže mluvit. Nesmí! „Vlaďko... je to můj syn. Půjde se mnou, ať se ti to líbí nebo ne. Má svůj domov!“

Bolest mě ničila už při prvním kroku do dveří a po jejích slovech se mi rozlévala v hrudi. V tu chvíli mi vše došlo. Uvědomil jsem si, že se to skutečně stalo. Je pryč! Jsem sám! My jsme sami!

„Domov?“ ušklíbla se.

Jako bych snad řekl nějaký dobrý vtip a tím zapříčinil, že se bolest ve mně měnila ve zlost. Jak se v ní mohlo nacházet tolik nenávisti?

„Domov? Tak tomu chceš říkat? Zlatá klec! Zamknul jsi tam moji holčičku a tady máš výsledek. Sebral jsi mi ji, ale mého vnuka mi nevezmeš. Zůstane tady se mnou!“ křičela a třásla se při každém slově. Vnitřně zřejmě prožívala to samé, co já: příšernou hrůzu!

„Říkej si mému domu, jak chceš, ale tu klec vytvořila ona. Všechno, co chtěla, měla. Dal jsem jí všechno. Ano, klec, ale pro mě! Neodejdu bez syna!“

Vztek se ve mně vařil víc a víc. Nehodlal jsem se s ní o tom dál bavit a dohadovat, ale i přesto jsem ji chápal. Věděl jsem, že mluvila pravdu, ale to nic neměnilo na faktu, že Dan půjde se mnou.

„Díky mně si užívala život, jaký by jí žádný jiný nedopřál.“

Plesk! Mohl jsem to čekat. Mohl jsem se proti té facce krýt, ale k čemu? Stála přede mnou ublížená zlomená žena, která zrovna přišla o dceru. Její ztráta byla větší než moje. Já přišel jen o ženu, která o mě dávno nestála.

„Neopovažuj se o ní takhle mluvit. Neopovažuj se mluvit špatně o mé holčičce!“ Rozplakala se.

Stál jsem bez hnutí a sledoval, jak té zničené ženě stékaly po tvářích slzy. Tak moc bych ji chtěl uklidnit, ale nemohl jsem. To, co chtěla, jsem jí dát nemohl. Byl to můj syn. Neodejdu bez něj!

„Můžeš za to ty!“ vykřikla. „Zabil jsi mi dceru! A teď mi chceš vzít i vnuka?!“ Klekla na kolena, třásla se pláčem. Ani tím mě neobměkčí. Bez něj nikam nepůjdu!

„Mami!“ nevšiml jsem si, že vešla. Přišla jako stín, v té chvíli tak podobná své sestře. Stejné hnědé vlasy, stejná štíhlá postava, a přesto… nebyla to ona. Tak moc mi ji připomínala a kvůli tomu rány zabolely znovu a s větší silou.

„Mami, přestaň. Vždyť má pravdu. Je jeho otec. Dan s ním bydlí. Nemůžeš mu ho vzít!“ snažila se zvednout svou uplakanou matku ze země. Ona do ní s křikem začala bušit. A já? Jen stál a zíral. Už jsem nemohl plakat. Ani jsem si nepamatoval... plakal jsem vůbec?

Mé emoce se při pohledu na ně začaly vypínat. Nebo se jednoduše natolik přetížily, že přestaly fungovat? Že by zašly za únosnou mez a já je přestal vnímat?

„Jsi na jeho straně? Po tom, co ti udělal?“ křičela na svou dceru a mě už si nevšímala. „I ty bys ho měla nenávidět a nesnášet mnohem víc než já!“

Už jsem se nedokázal dívat. Nechtěl jsem si vybavovat vzpomínky. Bylo to tak dávno. Nebyl na ně správný čas. Nic by se nezměnilo.

„Mami, přestaň!“ prosila svou matku a hladila ji po uplakané tváři.

„Stejně je to tvá vina!“ odtáhla se od ní. Zarazilo mě to. „Ty jsi ho k nám přivedla a za všechno můžeš. Ty! Vy dva jste mi vzali moji holčičku!“ křičela na nás oba.

Po slovech své matky, která zůstala viset ve vzduchu, se od ní odtáhla. V jejích očích jsem zahlédl slzy. Copak si tohle rovněž myslela? Copak si tohle vyčítala?

„Vlaďko, nech toho. Tímhle nic nevyřešíš. Obviňováním ničemu nepomůžeš. Nic nezměníš. Nevrátí se k nám!“ uklidňoval jsem ji, ale naopak se ještě víc naštvala.

Typický pohled... Mívala ho jen ona. Říkal: jsi nic, nenávidím tě, nestojíš mi ani za hádku. Netušil jsem, že ho měla po své matce. Pohled, kterým mě posledních pár měsíců ráda obdarovávala.

„Mami, má pravdu. Neříkej nic, čeho bys litovala. Nemá to přeci smysl. Je to jeho otec. A sám Dan chce jít domů,“ poslední slovo už řekla s pláčem.

„Jít domů ke své mamince, ale tam ji nenajde. Bude tam jen on!“

Nevěděl jsem, kde se v ní znovu vzala ta síla, ten vztek. Přistoupila ke mně blíž, připravoval jsem se na další facku. Zasloužil bych si ji. Možná by ve mně probudila, co zřejmě zemřelo s ní. Ani tak bych se nevzdal. „Bylo by to tak lepší pro všechny. Měl bys svůj svobodný život. Netvař se, že nemluvím pravdu!“

Netvářil jsem se nijak. Můj pohled odrážel mé pocity... nic. Necítil jsem už vůbec nic. Bylo zbytečné cokoliv vyvracet. Všichni to věděli, dokonce i ona. Přitom stačilo tak málo! Jak jen téhle ženě říct, že jen stačilo dát najevo zájem. Zájem o mou osobu. Jsem jenom chlap! Stačilo ukázat, že jsem pro ni znamenal víc než chodící peněženku. Víc než nutné zlo, co musela doma snášet. Stačilo mi dát jen najevo, že mě milovala. Alespoň někdy...

„Nebudu se před tebou hájit. Vím, co jsem udělal, ale jak jsem řekl, jde se mnou! Jde se svým otcem domů. A ty s tím nic neuděláš!“

Dopis:

Má lásko,

Měli jsme být spolu. Vždy jsem to věděla. A vím, že i ty. Vím, že byly doby, kdy jsi tomu věřil. Kdy jsi cítil, že mě miluješ. Čekala jsem na tebe, ale mé čekání je už u konce. Nemůžu ho víc prodlužovat. Bolí! Bolí mě, když vím, že tě nemůžu mít. Bolí mě, když vím, že už mě nechceš a nikdy znovu nebudeš chtít.

Přesto tě miluji. Vždy tomu tak bylo, i když jsi to již neviděl. Odcházím, ale mé srdce ti tady nechávám. Ty o něj ovšem už nestojíš, a to mě ničí. Odcházím, protože už nemohu a nechci dál čekat. Už to příliš bolí. Odcházím, protože mě nechceš. Odcházím, protože mám zlomené srdce, které dávno patří jen tobě.

MPB

1. kapitola

„Dane!“

Můj křik se nesl přes celý obchoďák. Ne! Tohle se nemohlo stát! „Dane!“ Copak mi nikdo nepomůže? Copak mi nikdo z čumilů nepodá pomocnou ruku? Eskalátor... ne! Nemůžu! Vyhnul jsem se mu obloukem a znovu mě polilo horko. Začalo mi být zle. Nedokázal jsem se podívat dolů. To se nestalo! Ne! „Dane!“

Kde jsi, chlapečku?

Šlo jen o mžik... nenapadlo mě, že by mohl jít jinam než já. Vždyť se společné nakupování neodehrávalo poprvé. Znal má pravidla! Věděl o nich!

„Dane!“ nepoznával jsem svůj hlas. Pláč? Copak pláču? Já? A znovu na podobném místě?

Červená kšiltovka... mihla se někde vpravo! On! Musel to být on! Prosím, ať je to on! Běžel jsem.

„Co tu děláš?! Víš, jak jsem se bál?! Víš, jaký mě popadl strach?! Dane! Co tu děláš?!“ křičel jsem do tváře vyděšenému dítěti a už po první větě jsem věděl, že toho budu litovat. Nemohl jsem ale přestat. Přitlačil jsem si ho k sobě a zmáčkl víc, než by si přál. Sahal jsem mu od ramen až po kotníky. Potřeboval jsem ho cítit a vědět, že se mu nic zlého nepřihodilo.

„Vidíš, říkala jsem, že tě budou rodiče hledat,“ poznamenal kdosi, ale tomu hlasu jsem nevěnoval pozornost.

„Tati, tati, nech mě! Nic mi není,“ křičel naštvaně.

Byl rozzlobený na mě? Vážně?

„Šel jsem ti přeci koupit dárek, domluvili jsme se tak,“ nechápavě na mě koukal, jako bych to byl snad já, kdo udělal něco špatně.

„Ano, ale měl jsi ho kupovat se mnou, a ne mi… ne mi utéct,“ slza mě přemohla. Znovu jsem ho k sobě přitlačil.

„Co by to bylo za dárek, kdybych ho kupoval před tebou? Mělo to být překvapení,“ namítl a odtahoval se ode mě.

Protočil jsem oči. V tolika ohledech se podobal své matce. Podařilo se mu stáhnout mé ruce a mně se zároveň povedlo srovnat své pocity. Hlavně, že byl v pořádku. Postavil jsem se, rozhlédl kolem sebe a teprve v této chvíli si uvědomil, kde jsme stáli.

„Chlapáku… tady jsi mi chtěl koupit dárek? Nespletl sis obchod? Proč tady?“ vyzvídal jsem a sledoval všechny barvy a krajky kolem sebe. Dlouho jsem na podobné místo nezavítal. Nepamatoval jsem si, zda jsem vůbec kdy prozkoumával obchod se spodním dámským prádlem.

„Abys nezapomněl jako Páji táta, mluvili jsme o něm,“ ukázal mi, abych se k němu sklonil níž. „Ten, co zapomněl!“

O čem mluvil? Ztratil jsem se. Většinou jsem věděl, co se mi můj malý syn snažil říct, ale v tu chvíli jsem vážně tápal.

„Dobře… Pája je tvůj kamarád?“

Vyprávěl mi o spoustě kluků. Měl spoustu kamarádů, nemohl jsem si vzpomenout, který z nich byl Pája!

„Jo, jeho táta zapomněl, ty nesmíš zapomenout!“ zakřičel na celý obchod.

Zíral jsem na svého malého chlapečka, který začal být vzteklý.

„Ach, promiňte,“ její hlas mě vytrhl z přemýšlení. Nevšiml jsem si, že stála u nás. To ona předtím mluvila.

Anděl? Jak jinak někoho takového popsat. Tak dlouhé a světlé vlasy jsem ještě neviděl. Pleť měla velmi bílou a upírala na mě obrovské modré oči. Usmívala se nádherně, až mi brala dech. I kdybych chtěl v tu chvíli něco říct, nemohl jsem. Zíral jsem. Zíral na bytost, která stála přede mnou a upřímně se na mě usmívala.

„Moc se omlouvám, že vás takhle poslouchám, ale chtěla jsem si být jistá, že malý neodejde s nikým cizím. Chtěla jsem ho vzít do velína, aby našli rodiče, ale vy jste přiběhl dřív.“

Znovu ten úsměv.

Mluv! Není přeci první ženská, která se na tebe usmívá! Mluv! „Ehm… no… děkuji...“

Za co, jsem sám netušil.

„Tati, ona je má taky. Vidíš je?“

Oba jsme se podívali na Dana, který k mému zděšení ukazoval ženě na… no… na místo, kam by ukazovat vychovaný chlapec neměl. A já se rozhodně také nezachoval jako vychovaný muž a civěl jsem tím směrem možná trošičku déle, než by bylo vhodné.

„Ou…“ odkašlala si a ošila se. Až pak jsem sklonil svůj pohled.

Bylo mi trapně. Nejen, že mě můj syn vyděsil skoro k smrti, ale teď i donutil zírat dámě na její vnady.

„Chlapáku, o čem to mluvíš? A přestaň ukazovat!“ přikázal jsem a stáhl mu ruku.

„Ale vidíš je, že jo? Nesmíš zapomenout! Podívej se! Jsou velký!“ znovu se pokusil zvednout ruku.

„Dost, nech toho,“ přetahoval jsem se s ním. „Ano, vidím!“ zakřičel jsem dřív, než jsem si vše stačil uvědomit.

Chudák andělské stvoření vše slyšelo. K mému překvapení se zasmála, dost nahlas. Rudl jsem.

„Moc se omlouvám, nedíval jsem se. Ne…“

„Tak se podívej!“ zařval můj naštvaný syn.

Vážně zlý sen!

„Dane! Takhle se nemůžeš chovat! Nemůžeš přeci… a proč bych se měl vůbec dívat! Co blázníš?“ sklonil jsem se k němu, začal znít hystericky. Zesměšnil mě a zřejmě si o mně ta kráska myslela, že jsem velmi špatný otec.

„Táta má pravdu, i když jsem už celkem zvyklá,“ zareagovala a k mému překvapení si přidřepla k nám. Obdarovala mě dalším velkým úsměvem. Takovým, který říkal: Vše je v pořádku, teď to zkusím já. Chtěl jsem vyhovět, protože jsem se začal ztrácet.

„Řekneš mi, proč by se měl táta dívat ženám na prsa a… no… proč jsi mu chtěl jako dárek koupit podprsenku?“

Vyrazila mi dech. Cože mi hodlal koupit? Proč?

Malý naštvaně protočil očima.

„Aby nezapomněl, jak vypadá holka!“

Začal jsem chápat. Už jsem byl doma.

„Péťa… ten kamarád, co… už vím,“ usmíval jsem se. Mluvili jsme o tom před pár dny. Přišel s tím, jak je možné, aby měl jeho kamarád dva tatínky. Tehdy jsem si nejprve myslel, že šlo o klasickou situaci, kdy se rodiče rozvedli. Maminka si našla nového muže, ale pravda byla jinde. Péťova maminka už nežila, stejně jako Danova. A Péťův táta si místo ženy našel nového muže. Chápal jsem, že ze vzniklé situace byl můj syn zmatený, ale myslel jsem si, že jsem mu ji podrobně vysvětlil. Copak ten dlouhý rozhovor o mužích, kteří se někdy zamilují do mužů a ženy do žen, nestačil? Copak jsem se v tom onehdy večer plácal zbytečně? Copak jsem tak neschopný, že jsem nedokázal vysvětlit, že někdy si láska nevybírá a občas se stane? Copak jsem svému synovi neřekl dost?

„A proč by měl tatínek tohle zapomínat? Má přeci maminku,“ usmívala se. Zakroutil jsem hlavou. Vyděšeně se podívala. Pochopila, že řekla něco špatně.

„Nemám. Je v nebíčku už dlouho, a proto jsem chtěl tátovi koupit podprsenku, aby si oživil, jak vypadá holka. Nechci nového tatínka, ale maminku!“

Svou poslední větu na mě zakřičel.

Byl jsem v šoku! Zíral jsem na syna s otevřenou pusou.

„Omlouvám se,“ špitla ke mně blondýnka.

Musel jsem vše uvést na správnou míru. „Danova maminka, ona…“ kývla na mě, že pochopila. Nemusel jsem to dál rozebírat. Přitáhl jsem si synka blíž. „Dane, vím, jak vypadá holka. Neboj se, v tomhle bych se nespletl,“ snažil jsem se mluvit klidným hlasem.

„Jo, ale Péťův táta to taky věděl a pak byl dlouho sám jako ty. A teď neví, a tak má Péťa dva táty. Nechci, abys zapomněl, jak vypadá holka a našel mi nového tatínka. Taky jsi dlouho sám. Tati, nesmíš zapomenout…“

„Nového tatínka ti rozhodně nenajdu!“ křikl jsem, abych ho umlčel. Začal totiž natahovat. „Chlapáku, v tomhle mi musíš věřit.“

Dál mi došla slova. Chtěl mi koupit podprsenku, abych náhodou nezapomněl, jak vypadají ženy a nepřivedl si domů muže? To snad nebyla pravda! Tohle si přeci nemohl myslet.

Blondýnka se dívala z jednoho na druhého a evidentně se snažila pochopit celou situaci. „Jsem si jistá, že táta se v tomhle nesplete. Určitě také rozeznáš holku od kluka na první pohled, a to i nyní, že? A netvrď mi, že holčičky ve tvém věku mají na sobě podobné věci, jaké prodávám,“ usmívala se na něj a ukázala kolem sebe.

Byl jsem jí moc vděčný, protože po jejích slovech se Dan uklidňoval. Přikývl, což bylo dobré znamení.

„Žádná z nich nic podobného nenosí, že ne? A přesto všechno poznáš, viď?“ Byla skvělá. Řekla přesně věty, které potřeboval slyšet. „Rozdíl mezi holkou a klukem nedělají přeci jen prsa,“ pošeptala k Danovi, který se rozzářil.

Vážně jsem jí byl moc vděčný, dokud můj syn nevykřikl: „Ano, vždyť holčičky mají pip…“

Zacpal jsem mu pusu dřív, než stihl doříct. „Prosím, mlč!“

Netušil jsem, jestli se mi chvěl hlas, jak s ním krásně mluvila, nebo z důvodu, co se zrovna rozhodl vyslovit.

Naštěstí se rozesmála. Opravdu hodně. Zakryla si pusu rukou, ale přesto se její andělský smích rozezněl všude kolem nás.

„Jmenuji se Mína, nechtěli byste zajít na kávu? Třeba bych pomohla vložit ženský pohled do celé té záležitosti,“ usmála se na mě. Byl jsem v šoku z jejího klidu a pohotového jednání.

Oba jsme se zvedli. Chtěl jsem její pozvání přijmout.

„Jo, tati, super nápad aspoň ti může ukázat pi…“

„Mlč, to slovo už nikdy neříkej!“ znovu jsem mu zacpal pusu. „Omlouvám se! Moc se omlouvám! Vážně! Tohle se mi ještě nestalo! Vážně se cítím dost trapně!“ mlel jsem rychle a couval z obchodu, zároveň držel svého sedmiletého synka za pusu. Už jsem odmítal dopustit, aby cokoliv dalšího řekl. Vzniklá trapná chvíle mi už připadala příliš dlouhá, potřebovala utnout.

Věděl jsem, že nás sledovala. A znovu se rozesmála. Věděl jsem, že se nenaštvala, nebo jsem v to alespoň doufal, ale musel jsem pryč. Rychle pryč od krásného anděla, který si o mně jistě myslel příšerné věci.

To bylo poprvé, co jsem s ní mluvil. Šlo o naše první setkání. Začalo mou smrtí, přešlo přes příšernou ostudu a končilo mým tajným přáním o mou další rychlou smrt!

2. kapitola

Celý zbytek dne jsem si připadal stále velmi trapně. Snažil jsem se se synem mluvit a znovu s ním probrat celou věc ohledně jeho kamaráda. Snažil jsem se mu vysvětlit, že mu domů žádného dalšího muže nedovedu, ale ani to se mi nedařilo. Sice mi moje slova odkýval, ale na jeho pohledu šlo poznat strach, netušil jsem, co víc mu říct, jak víc ho ubezpečit.

Celé ty roky jsem se snažil být mu dobrým otcem a takhle se mi snaha vymstila. Nečekal jsem podobnou reakci. Nečekal, že by ho něco takového vůbec napadlo. Moje chyba.

Další den jsem chtěl napravit alespoň nepříjemnou situaci v obchoďáku. Pohltil mě pocit, že té ženě dlužím omluvu a rozhodně velkou. Nejen za chování svého syna, ale i za to své. Chudák vnadná kráska se připletla do situace, která pro ni tutově znamenala nepříjemnost, i podle jejího klidného vystupování spíše vypadala, že ji Dan pobavil.

Jakmile jsem synka odvezl do školy a vyřešil v práci nejnutnější věci, rozhodl jsem se jí znovu čelit. S bonboniérou v ruce jsem se vydal směrem k obchodu. Venuše… jméno zářilo už z dálky a já se k němu pomaličku blížil. Obešel jsem eskalátor a zatlačil jakoukoliv vzpomínku, která by snad vyplavala na mou mysl.

„Dobrý den…“

„Mohu vám pomoci?“ usmívala se na mě štíhlá brunetka.

Jistěže mohla, ale jak se jen vymáčknout?

„Někoho hledám. Byla tu včera. Žena s…“ přeci nemůžu vyřknout, co se mi jako první vybavilo. Byl bych za naprostého hňupa. Možná by mě nechala i vyvést. „S… velmi dlouhými blond vlasy. Moc hezká. Rád bych s ní mluvil.“

„Jani, dojdeš pro šéfovou?“ otočila se k procházející dívce, která od nás okamžitě beze slova utekla.

„Hned pro ni dojde. A o jaký problém se jedná?“ otočila se brunetka znovu ke mně.

To jsem nechtěl. Špatně mě pochopila. Ze své práce jsem věděl, že šéf se volá k problémům, jinak bych se na provozovně skoro nevyskytoval. „Nejde o problém, právě naopak…“

Nemělo smysl něco vysvětlovat. Rád vše uvedu na pravou míru šéfové. Nehodlal jsem dámě ze včerejška ještě zavařit.

„Dobrý den,“ objevila se před námi, vzala mi dech stejně jako včera. Usmívala se snad ještě víc. Ten úsměv by jí mohl každý závidět. Takhle se tvářili jedině andělé. Její oči svítily a byly tak světle modré, že jsem chvíli pochyboval, jestli jde o skutečně přirozenou barvu. Přiblížila se k nám, úžasně usměvavá. Nemohl jsem si nevšimnout, jak se její boky vlnily. Už dlouho jsem se nepovažoval za chlapa, který by snad pokukoval po ženách. Už velmi dlouho jsem to neudělal, ale nemohl jsem si pomoci. Bleděmodré šatičky na úzkých ramínkách mi braly dech nejen proto, že venku byla už dost zima, a tudíž se přeci jen ženy oblékaly jinak. Ona v nich hlavně vypadala božsky. Nebyla typem ženy, co se dnes vidí skoro všude, jaký na vás vykukuje z plakátů. Kdepak. Měla postavu bohyně. Nikdy jsem neholdoval dnešní módě, ve které se dívky za své křivky styděly. Ne, ne, byl jsem chlap, který dokázal ocenit plné tvary. Správné tvary, které jí rozhodně nechyběly. Včera jsem si všiml jen bujného poprsí, které i dnes volalo na všechny strany, ale přesto se pečlivě schovávalo pod modrou látkou. Ne, žádný vyzývavý výstřih, kterým by na sebe uměle upozorňovala, nikoliv. Vše řádně schované, ale velmi dobře obtažené. Stejně tak šaty obtahovaly boky a rýsovaly naprosto všechno.

Nezastupovala ženy, které by se za své tělo styděly. Naopak ho dávala na obdiv a věděla, že je krásná. Velká prsa, úzký pas a široké boky. A co nejvíc? Barva kůže. Už včera jsem si všiml její porcelánové pleti. Dnes jsem si ji mohl lépe prohlédnout a usoudil jsem, že jsem nikdy dříve nespatřil ženu, která by byla takhle bílá. Její kůže snad nikdy nevylezla na slunce.

Vzpamatuj se! Musíš dýchat! Co je to s tebou, chlape?!

„Vy mě hledáte?“

Ne, neslyšel jsem hlas, ale zpěv! Jedinou větou ve mně vyvolala vzrušující napětí. Jak mohla? Já přeci nebyl žádný nezkušený chlapeček, co by ho nějaká kráska rychle oblbla, ale přece jen se povedlo. Stačila tři slova!

Ocitla se těsně přede mnou a stále se na mě usmívala. Určitě si uvědomovala, jak jsem na ni zíral, jak ji bedlivě pozoroval. A rozhodně jí to dělalo dobře. Tahle ženská se ráda líbila. O tom nebylo pochyb!

„Ehm…“ odkašlal jsem si. Nasucho jsem polkl a snažil se nadechnout. Je to jen ženská! Tak se prober, chlape! „Pamatujete si mě?“ vypadlo ze mě.

Usmála se ještě víc, netušil jsem, že by to vůbec bylo možné.

„Moc mužů mi sem nechodí a dětí už vůbec ne. Co byste ode mě potřeboval?“

Chviličku mi trvalo, než mi její slova doplula do hlavy. Znovu jsem si odkašlal a podíval se jiným směrem. Nějak jsem v její přítomnosti ztrácel schopnost se vyjadřovat.

„Chci se vám omluvit, za… no… za to, co syn řekl, ale i za sebe. Nevhodně, ehm...“ odkašlal jsem si a přemýšlel. Přeci jí neřeknu, že jsem jí včera zíral na prsa! „Takže se omlouvám,“ usmál jsem se také a podal jí bonboniéru. Vlastně ji spíš vrazil do jejích rukou.

„V pořádku, nic se přeci nestalo. A už jste synovi vše vysvětlil? Opravdu nechcete, abych s ním prohodila pár slov jako žena?“

Povzdychl jsem si.

„Řekněme, že se stále bojí, aby neměl dva tatínky. Žádné vysvětlování nepomohlo, kluk je dost paličák.“

Oba jsme se usmáli a mně se konečně rozvázal jazyk. „Nechci vás nějak obtěžovat. Za tohle si můžu sám, mohl jsem tušit, že ho to dřív nebo později napadne.“

Přeměřila si mě od hlavy po paty velmi zvláštním pohledem.

„Máte chvilku?“

Bez dalšího slova se otočila a vedla mě do dveří v zadní části obchodu. Šel jsem za ní jako loutka.

„Tady budeme mít klid,“ zašeptala a vešli jsme do místnůstky se stolem, pár židlemi, skříňkami a se spoustou krabic.

„Nerad bych vás dostal do problémů, jen jsem se vám přišel omluvit. Navíc vaše kolegyně brunetka volala šéfovou, abyste s ní neměla problém.“

„Že bych vyhubovala sama sobě?“ usmála se a posadila částí zadečku na stůl. Sledovala mě.

Musel jsem být tupější, než jsem si myslel. „Vy jste…“

Kývala hlavou. „Majitelka Venuše, obchodu se spodním prádlem,“ pobaveně na mě mrkla.

„A tohle zřejmě bude…“

„Moje kancelář,“ zněla už spíš naštvaně.

Pokýval jsem hlavou a dál se nesnažil skrývat své pobavení. „Tak já se včera zesměšnil před majitelkou, no… můj kluk má vážně talent.“

„Nešlo přeci o zesměšnění. Děti někdy vycítí, že je něco jinak. Možná dobře, že ví a připraví se. Čím dřív si mezi sebou tohle řeknete, tím bude pro něho snadnější vše přijmout,“ dořekla a mlčky mě sledovala. Přestal jsem chápat, o čem byla řeč.

„Vycítí? Co?“

Protočila oči.

„Nejste ani první ani poslední muž, co si tohle připustil až po narození dětí. Pochopí to.“

Cože? Otevřel jsem pusu. Jako vážně?

„Nemá co chápat! Nejsem… nejsem homosexuál!“ zakřičel jsem na ni a k mé hrůze jsem ji překvapil. To snad nebyla pravda! Pustil jsem se do podrobnějšího vysvětlování.

„Jen jsem velmi dlouho s nikým nebyl. Nechtěl jsem, aby mě viděl s nějakou ženskou a pak se zbytečně ptal. Od smrti jeho maminky jsem sám, proto ho pohltily obavy o dvou tatíncích.“

Její úsměv vyhasl a změnil se na nečekané otevření pusy.

„Omlouvám se. Opravdu moc se omlouvám,“ stiskla rty a usmála se do ruky.

„Jako vážně?“ stál jsem těsně za dveřmi a prožíval další chvilku naprostého studu. Najednou vyprskla ve velkém smíchu.

„Řekl jste, že byla jen otázka času, než… pochopila jsem to špatně. Navíc vaše oblečení...,“

Znovu smích. Sjel jsem se pohledem až k botám.

„Co je na něm špatného?“

Stoupla si a odkašlala. V očích se jí vytvořilo dokonce pár slz.

„No, alespoň jsem vás pobavil,“ poznamenal jsem sarkasticky.

Přišla ke mně blíž. „Není špatné, právě naopak. Košile rozhalená na jeden knoflík, sako a džíny. Promiňte, ty boty, nedivte se, že si něco takového myslím.“

Podíval jsem se na své botasky.

„Dobře, k mému ostatnímu oblečení se příliš nehodí, ale zkuste celý pracovní den chodit ve společenských botách. Navíc za stolem nikdo nevidí, co mám na nohách. Vidí jen vršek těla. A stály majlant,“ chtěl jsem znít dotčeně, ale smáli jsme se společně.

„Věřím, hlavně jsou růžové!“

Zděšeně jsem pohlédl znovu na své botasky. „Ne, to tedy nejsou. Lososové!“

„Chlap, co zná lososovou barvu?“ zvedla na mě obočí. „A jste si svým předešlým tvrzením jistý?“ chechtala se mi bez zábran.

Přikývl jsem, to už byl pádný argument. Díky své zesnulé ženě a jejímu běsnění ohledně barev v našem domě, jsem znal spoustu odstínů, které jiní muži ne! Když několik měsíců v kuse slyšíte, jestli je šampaň lepší než slonovina a podobně, tak už se pak začnete sami orientovat. Navíc i ve své práci potřebuji znát základní barvy!

„Řekněme, že mám poměrně širokou škálu znalostí. Co se týká mé orientace, tou jsem si naprosto jistý! Stoprocentně!“

„Ale…“

„Žádné ale v tomhle nehledejte. Abych šel a kdesi po cestě spálil své boty,“ protočil jsem oči a znovu ji pobavil. Chytila mě za loket a zastavila.

„Nechtěla jsem vás urazit, ale jste pohledný chlap, který už dvakrát během pár hodin zamířil do mého obchodu. Tak jo, boty vyměňte, jinak si ženskou nenajdete,“ oči jí pobaveně jiskřily. Posadila mě na židli a sama si sedla naproti mně. „A teď vážně,“ odkašlala si. „Jak je to dlouho?“

Zděšeně jsem se na ni podíval, zvedl ramena a ruce, aby pochopila, že nechápu.

„Co vaše… ehm. Co jste sám?“

Smích byl pryč, pozorovala mě a tvářila se naprosto vážně.

„Malému byly tři roky, takže už víc jak čtyři. Za celou dobu mě kluk neviděl se ženou, takže asi je normální, že se teď bojí. Zvlášť, když ví o kamarádovi. Nemůžu mu nic vyčítat!“ naštvaně jsem vydechl. Ano, zlobil jsem se sám na sebe.

„A za tu dobu vás vážně nikdy neviděl s nějakou přítelkyní? Možná kdybyste mu ji ukázal, tak by se nebál.“

Znovu jsem vydechl.

„Od jeho tří let mě s žádnou ani vidět nemohl, dokonce ani já žádnou nespatřil. Nechtěl jsem ho rozrušovat.“

Její pohled se měnil. To měla být lítost?! Najednou se zvedla a sáhla do zásuvky u stolu.

„Tohle bych vám měla dát.“

Naštvaně jsem zamručel. „Ou, takže i vy si myslíte, že bych si měl určité věci připomenout?“

Strčila mi do ruky červenočernou kraječku. Svíral jsem v ruce opravdu obří kus prádla. Uchechtla se a znovu si sedla naproti mně.

„Kdepak, jen jsem včera netušila, že váš syn stihl zaplatit tuhle nádheru, než jste přiběhl. Asi se mínil ještě na něco dalšího podívat, ale vyrušil jste ho.“

Podíval jsem se pořádně do svých rukou.

„Hm, takže můj dárek k třicátinám. Vím, že se ke kulatinám dávají zvláštní dárky, ale tenhle rozhodně vede.“

„Uznej, že má moc dobrý styl. Jedna z nejhezčích podprsenek, které prodávám. Ušitá z naprosto úžasného materiálu.“

Rozesmála se. Přiložil jsem si totiž svůj dárek na hrudník.

„Asi mi nepadne,“ uculil jsem se na ni. „Ale máte pravdu, tyhle barvy jsou vážně moc sexy. Smysl pro styl nejspíš zdědil po matce. Zato já nosím růžové boty,“ znovu jsem ji rozesmál. „Teď vážně, tohle je obří kus prádla, asi synáčkovi poděkuji, dlouho jsem nic takového nedržel v ruce, jestli vůbec kdy něco tak velkého,“ trošku jsem se zasnil. „Páni, je to víc jak čtyři roky, ale alespoň to vypadá pořád stejně,“ zvedl jsem obočí a díval se na ni. Líbilo se mi, jak se smála. Skutečný smích anděla. „Bude ode mě nevhodné, když řeknu, že vám ji daruji? Jako kompenzaci za včerejšek. Určitě si ji můžete vyměnit za správnou velikost. Mně fakt nesedne.“

Podal jsem jí nádhernou krajkovou podprsenku. V tu chvíli se na mě dívala velmi zvláštně. Netušil jsem, co se jí honilo v hlavě, ale za tu informaci bych dal cokoliv. Pak se usmála.

„Tvůj syn měl opravdu moc dobrou ruku. Vlastně ani nic měnit nemusím. A není tak obří,“ uculila se. K mému překvapení se zvedla a odešla za krabice.

Zůstal jsem sedět na židli a koukal před sebe. Její první tykání jsem bral jako přeřeknutí, ale druhé už znělo cíleně.

„Aaa, kruci,“ vydechl jsem, když se znovu objevila. Stiskl jsem rty a zavřel oči. Že by sen? Tohle se přeci nedělo!!! Bledě modré šaty měla stažené k bokům.

„Říkala jsem si, že by sis měl svůj dárek k narozeninám pořádně prohlédnout,“ vábila mě svým podmanivým hlasem.

Posadila se mi na klín. Stále jsem svíral oči a nevěřil, co se dělo.

„Syn ti vybral skutečně moc krásný kousek a mně perfektně sedí,“ zašvitořila, vzala mé ruce a přitiskla je na své poprsí, které za krabicemi převlékla do mého narozeninového dárku. „Co myslíš?“

Otevřel jsem oči a upřel je do jejích. Nepřipadalo mi v tu chvíli vhodné na ni zírat. Své oči jsem stále upíral do jejích, zatímco ona mačkala mé dlaně ke svému tělu.

„Co říkáš? Velmi jemný materiál, že?“ přitlačila víc, ucítil jsem tvrdé bradavky. Vzrušeně jsem vydechl. Copak se tohle vážně dělo? Kývl jsem hlavou na souhlas, protože mi přeci položila otázku.

Spokojeně se usmála.

„Hezounku, jak obdivuhodné, že se snažíš, ale teď skutečně není vhodná chvíle, abys mi koukal do očí,“ znovu se usmála a skousla si spodní ret. Sklopil jsem zrak a znovu slastně vydechl. Skutečně jsem ve svých rukách po takové době držel ženské křivky a znovu svíral nádherné ženské tělo.

„Co říkáš na barvy?“ šeptala mi a stále mačkala mé ruce. Mnula si s nimi prsa, její hlas vysílal známky vzrušení.

„Úžasné,“ vydechl jsem.

„Také se mi moc líbí,“ přitlačila ještě víc a oba jsme zasténali.

Otřela si tvář o mou a mazlila se. Mě v tu chvíli ovanula úžasná vůně. Tak takhle voní andělé? Ovšem, co právě dělala, by pasovalo spíše k ďáblovi.

„Víš, někdy je s tímhle prádlem potíž, že se špatně rozepíná, někdy i dře.“ Nechápavě jsem k ní zvedl oči, protože pustila mou pravou ruku. Co nyní udělat? Mám ji dát pryč? Druhou se stále hladila.

„Hodilo by se vyzkoušet zapínání,“ kývla ke mně.

Pochopil jsem a roztřesenou pravačku sunul za její záda, nahmatal místo, které celou tu černo červenou krásu drželo pohromadě. Umím to vůbec ještě? Vysměje se mi?

Povedlo se.

Hlasitě se zasmála, ale žádný výsměch, nýbrž spokojený smích. „Hm… jsou věci, které se nezapomínají, že? A vzpomeneš si ještě, jak se taková věc sundává?“ šeptala mi do ucha a doháněla k šílenství.

To se přeci nedělo! Copak zrovna stahuji ramínko z úplně cizí ženy?

„Míno? Reklamace, můžeš přijít?“

Oba jsme sebou trhli. K mému potěšení se ke mně přitiskla. Ucítil jsem její vnady, oděné v rozkošné krajce, i na své hrudi.

„Hned dorazím!“ zareagovala ráznými a jasnými slovy. Její pohled do mých očí byl však vyděšený. Lekla se! Rozhodně víc než já!

„Hezounku, počkej tu na mě. Hned se vrátím.“

Zvedla se a po cestě si zručně zapnula, co já rozepl, rovněž si vytáhla šaty na původní místo. Zůstal jsem sám sedět na židli a zíral na dveře, které se za ní zavřely.

„No tak, Danieli! Co děláš?!“ řekl jsem si pro sebe. Sám jsem zřejmě potřeboval slyšet vlastní hlas, aby mi bylo jasné, že nešlo o pouhý sen. Tohle nejsem já! Tohle nedělám! Jsem otec! Otec malého chlapce! Nejedná se o mé chování! Už dávno ne!

Rychle jsem se zvedl a s pár hlubokými výdechy uklidnil své tělo. Jistě si všimla, co se mnou provedla! Seděla mi přeci na klíně! Nemohl jsem takto vyjít ven. Ven mezi ostatní zákazníky… zákaznice!

Vzpamatoval jsem se a rychle odcházel z maličké kanceláře. Nemyslel jsem. Můj mozek nefungoval. Vrazil jsem do ní. Položila ruce na mou hruď a překvapeně mi koukala do očí.

„Ehm… děkuji. Děkuji za… za všechno,“ vykoktal jsem ze sebe a pak jsem utekl jako největší zbabělec.

Po cestě domů jsem stále nevěřil, co se mi stalo. Dokonce jsem tomu nevěřil ani celý zbytek dne, ani ten další. Ne, mně se podobné věci nestávaly. Ne! Tedy, ne od určité doby. Sám sebe jsem přesvědčil, že šlo o výplod mé fantazie.

K obchodu s Mínou a sexy prádýlkem jsem se samozřejmě od té doby nepřiblížil.

3. kapitola

„Šéfe?!“ rázný hlas mě vytrhl od práce. Nesnášel jsem papírování. Bylo sice potřebné a z velké části hlavní náplní mé práce, ale přeci jen jsem upřednostňoval komunikaci s lidmi. Ať už s velmi váženými klienty, nebo s obchodními partnery.

„Je tam kočka a chce prý něco velkého,“ poslední slovo výrazně protáhl.

Zvedl jsem obočí. „A tím mám být já?“ ušklíbl jsem se.

Pobavil jsem ho.

„Chlapi jsou na projížďkách a já ženatý,“ ukázal na svůj prsteníček. Jako bych neznal fakta. Chlubil se nám už několik týdnů.

„Vážně až taková kost?“ stále jsem zněl pobaveně, ale v hlavě mi šrotovalo, proč by tu zákaznici nemohl obsloužit sám.

Ukázal si na hrudník a naznačil. „Super mega kost,“ uculil se. „No tak, Danieli, tobě jen prospěje, když s ní prohodíš pár slov. Mně by naopak jedině uškodila. Nevystavuj mě takovému pokušení. Mám přeci manželku. Chceš si mou rodinku vzít na svědomí?“ vykulil oči a znovu se pousmál.

Já už totiž vstával od stolu. „Stejně se nemůžu zbavit dojmu, že to je proto, abys zas nemusel mluvit s nějakou hvězdou, co na autě pozná jen barvu.“

„No, uvidíš.“

Připomněl mi vzpomínku, co nebyla zas tak moc stará. Všichni jsme tehdy byli zralí na panáka, protože onen den k nám zavítala velmi krásná dáma. Na můj vkus příliš vyumělkovaná a zpod make-upu se těžko poznalo, zda výrazně opálená, nebo jen neodhadla správný odstín.

Důležité ale bylo, že se z ní linul nádherný oder prachů, což patřilo v mé branži k super zprávám. Neprodávám totiž zrovna nejlevnější auta. A na té ženské se poznalo, že cena byla vlastně nepodstatná. Nebo spíše, čím víc, tím líp? Vychrlila ze sebe jediný požadavek:

„Musí být pink.“

Živě jsem si pamatoval, jak ke mně chlapi přiběhli, že jsou v koncích. „Co to má být? Pink? Šéfe, co po nás chce?“

Přišel jsem tehdy mezi ně ve chvíli, kdy dáma vypadala už lehce rozladěně a dívala se na mé kolegy jako na kupy hnoje. Snažili se z ní totiž vymámit další požadavky, třeba typ auta, na co má jezdit, jakou převodovku…

Okamžitě mi bylo jasné, že dámě bylo vše, kromě barvy, naprosto ukradené, hledala jen módní doplněk. Ten den jsem ukázal všem, proč jsem v autosalonu šéfem, proč ho vedu. Prodal jsem jí super model velmi luxusního a opravdu drahého vozu. A co bylo nejlepší, barbína odcházela neskutečně spokojená a pronesla větu: „Doporučím vás všem mým kamarádkám.“

Vlastně skvělé, dobré prodeje jsme potřebovali. Od té doby se u nás sem tam zastavovaly ženy, které o autech věděly přesně to samé jako ona - vůbec nic. A naše spokojenost z provedené práce se najednou začala vytrácet.

„Užij si to,“ pošeptal mi, když jsem kolem něj procházel.

Kýval jsem hlavou a doufal, že s touhle dámou budu stejně rychle hotový jako s předešlými. Stačilo jen nasadit velký úsměv a chovat se jako vůl. Ony to vždy ocenily.

Ovšem můj hloupý umělý úsměv okamžitě ztuhl. Čekal jsem všechno, ale ne, že po pár dnech uvidím znovu anděla! Rozhodně jsem nečekal ji! Nejspíše procházela stejným šokem. Sjížděla si mě pohledem a já doufal, že se přeci jen objeví nějaký můj pracovník a krásku obslouží místo mě.

„Dobrý den,“ snažil jsem se o nenucený tón. Budu se chovat jako profesionál, kterým přeci jsem!

„Jmenuji se Daniel Kůl a pomohu vám s výběrem. Jaké auto byste si představovala?“ podával jsem jí ruku. Ano, trochu rozechvěle. No tak! Já to tady vedu!

Zaskočil jsem ji. Mnohem víc, než jsem čekal. Sledovala mou nabídnutou ruku a tiše špitla: „S velkým zadkem.“

Svou ruku jsem stáhl. Sjel jsem si ji pohledem. „Cože?“ vykoktal jsem ze sebe. Najednou má hlava přestala myslet. Naznačovala snad, že jsem přibral?

„Auto s velkým zadkem!“ nasupeně na mě vykřikla. Naštval jsem ji. To se dalo čekat.

Ozval se smích, který se nesl od mého kolegy, stál zřejmě opodál a zaslechl její větu. Odkašlal jsem si. Tohle nebylo poprvé, kdy jsem podobnou věc slyšel od ženy.

„Dobře, takže velký kufr, ano?“ namířil jsem svoje kroky mezi kombíky.

„Ehm… tohle se mi líbí,“ stoupla si vedle vyšperkovaného SUV, které dovezli dnes ráno. „Otevřete mi ho?“

Poslušně jsem zabral za dveře u řidiče a ona si znovu naštvaně odfrkla.

„Potřebuji vidět ten zadek.“

Ozval se další smích. Nasucho jsem polkl. „Kufr, prosím, říkejte kufr,“ přešel jsem k ní a udělal, co po mně žádala.

„Je malý,“ povzdychla si.

„K jaké příležitosti auto chcete? Na jízdu po městě, nebo?“

„Na přepravu podprsenek!“ štěkla na mě a výrazně se na mě podívala. „Vážně ti mám vykat?“ pošeptala mi.

Odkašlal jsem si. „Aha, pracovní auto. Co dodávku?“ ukázal jsem k nejbližšímu modelu. Odmítal jsem reagovat na její poslední otázku. „Má spoustu zavazadlového prostoru a jsou různé velikosti od…“

„Můžeme dovnitř?“ řítila se k autu a bez vyzvání vlezla na místo spolujezdce.

Sedl jsem si vedle ní a s výdechem zavřel dveře. „Jak jsem řekl, existují různé velikosti, máte představu jak…“

„Jsem ráda, že tě znovu vidím. Proč jsi tak rychle utekl? Připadala jsem si hloupě,“ dívala se mi do tváře, ale já své oči upřel před sebe.

„Dělají se v manuálu i v ruční převodovce a…“

„Mohli jsme si alespoň vyměnit čísla.“

„Většinou jezdí na naftu, ale mohu sehnat i benzín…“

„No tak,“ naštvaně otočila mou tvář k sobě. „Můžeš se mnou mluvit? Teď nechci řešit auto, stejně na takové asi ani nemám. Víš, jak mi bylo trapně?“

Vzdal jsem se.

„Co po mně chceš?“

Nechápavě zírala, pustila mou tvář a sledovala mé oči. V těch jejích se lesklo skoro až ublížení.

„Hele, co jsi udělala, byla tvoje práce. O nic jsem se neprosil. Jestli čekáš, že ti za tu tvou službičku nějak zaplatím, tak máš fakt smůlu! Ženskou si platit nehodlám!“

Vytřeštila na mě oči.

„Co!“

Její ruku jsem nezaregistroval dřív, než mi dopadla na tvář.

„To snad není možný!“

Díval jsem se před sebe a mnul si poraněné místo. Mezitím bouchla dveřmi a vyběhla z auta. Viděl jsem, jak se mihla u vchodu. Ten bídák se mi stále smál. „Cos jí řekl, že vyběhla jak raketa? Že bych tě špatně odhadl, šéfe?“ dloubl do mě.

„Zmínil jsem se o penězích.“

Nešlo o úplnou lež, ale celou pravdu by mi stejně nikdy neuvěřil. Protočil oči. Ani tohle se nepřihodilo poprvé, kdy od nás potencionální zákazníci odcházeli naštvaní, protože naše ceny neodpovídaly jejich možnostem. Sice jsme nabízeli různá financování, asi tak jako každý jiný autosalon, ale někdy holt mají lidé zkreslené představy.

„Hele, chlape, jdeš s nimi zítra na tu chlastačku, viď?“ šel se mnou do kanceláře a vyzvídal. Kývl jsem. Podíval jsem se na něj, až když jsem si sedl znovu za svůj stůl.

„Co? Ty tam nejdeš? Manželka tě nepustí?“

Sice přehnaně, ale přeci kývl. Nemohl jsem mu to vyčítat. Chápal jsem ho. Byl čerstvě ženatý a nějaký klub zrovna neznamenal ohromující lákadlo. Vlastně ani pro mě ne. Vždyť se mi tam vůbec nechtělo. Pár chlapů z práce se totiž doslechlo o mém životním jubileu, a proto se rozhodli, že mou třicítku se mnou musí oslavit. Asi odměna pro hodného šéfa!

K mému překvapení sama Deniska, jediná žena v kolektivu plném mužů, domluvila hlídání Dana mou tchyní. A tak mi odpadla klasická výmluva:

Nemůžu, mám doma dítě.

Navíc, copak šlo do jejích rozzářených očiček říct, že se mi nikam nechtělo? Pravdou, ale bylo, že fakt ne.

„Hele, musím tam být? Pokud vím, ostatní tam nepůjdou bez svých doprovodů a mně asi chybí chuť se dívat na spokojené ocicmávající se páry.“

Zvedl ruce na důkaz, že se vzdával.

„Chlape, slíbil jsi to! A kdy sis naposledy vyšel jen tak ven? Takhle v pátek? Je ti třicet! Život ti ještě nekončí! Jeden by řekl, že bys měl po takové příležitosti hned skočit,“ zvedl výrazně obočí.

Nebyl jsem hloupý. „Ne! Ne, to ne! Co na mě kujou?! Hele, nezjeví se tam nějaká striptérka, nebo cosi podobnýho, že ne?“ zvedl se mi žaludek jen při té představě. Sice jsem byl bez ženský vážně dlouho, ale tuhle věc jsem doslova nesnášel.

Vyprskl smíchy, čímž mě ujistil, že jsem nestál příliš daleko od pravdy.

„Klid, Danieli. Navíc, takové věci už se moc nedělají. Ty jsi vážně nebyl venku dlouho, co?“

Naštvaně jsem protočil oči. Náš rozhovor nebral konce a já měl ještě spoustu práce.

„Hele, celkem fajn podnik, žádná béčková putyka. Překvápko ale pro tebe chystají!“

Dokončil svoje oznámení a odešel.

„Chlapáku, máš všechno? Pyžamo, kartáček, čistý spodky?“

„Tati!“ vykřikl na mě, když se odpoutával. Věděl jsem, že ho tím naoko naštvu. „Čau zítra a užij si narozky,“ usmál se na mě tím svým čistým dětským způsobem, jakým to uměl jedině on. Chlapečku můj malý, vážně tohle dělám? Nesnášel jsem se! Fakticky teď vyměním večer se svým synem za nějakou pofidérní chlastačku s chlapy z práce?

„Dane, opravdu ti to nevadí? Nemusím nikam chodit. Můžeme jet domů a…“

„Čau, tati,“ otvíral dveře. Jistěže mu to nevadilo! Vladěna nasadila vysoký kalibr. Ta necitelná baba si pořídila psa, tudíž hraní her na televizi s otcem, kterému to stále moc nešlo, bylo oproti němu velmi chabým lákadlem.

„Počkej, počkej, chlapáku! Vořech ti neuteče! Na něco jsi zapomněl!“ křikl jsem na něj z otevřených dveří.

Protočil oči a vrátil se. Tenhle pohled získal po Karolíně. Přesně tak se na mě dokázala kouknout i ona, ale rozhodně nepřidala rozverný úsměv, a už vůbec ne objetí a pusu na tvář.

„Pá, táto. Užij si to. A budeš pít?“ pošeptal mi do ucha.

„Myslím, že ano!“

Copak se mu dalo lhát?

„A budou tam i holky?“ zajímal se a stále mě objímal.

„Myslím, že ano,“ zopakoval jsem svou odpověď.

„A poznáš je, že jo?“

„Dane! Už zase?!“ odtáhl jsem ho, abych se mu podíval do očí. Naštval mě. Chtěl jsem mu znova vynadat jako včera, kdy kvůli té jeho posedlosti od nás odcházela naše hospodyně velmi rozzuřená. Nezapomněla dodat, že chlapec by měl mít lepší vedení než jen mě, že prý se na něm podepisuje mužská výchova. Prý už mi přerůstá přes hlavu. Jako kdyby tím říkala, od koho to rozhodně slyšel. Jako bych snad podobné výrazy před ním někdy použil! Pohled do velkých tmavě modrých očí, které se na mě upíraly, mě donutil mluvit klidně. „Jistě, že je poznám. I bez tvé pomoci. Neboj se, chlapečku,“ znovu jsem ho objal. Nešlo se na něj zlobit. Byl jen dítětem s hlavou plnou otázek a zároveň velmi všímavým.

Utekl ode mě s batůžkem na zádech a s úsměvem ve své dokonalé tvářičce. Utekl k ní! Píchlo mě u srdce. Neviděl jsem se s tou ženskou již několik let. On ji sice pravidelně navštěvoval podle dohody, ale já vždy našel způsob, jak se vyhnout konfrontaci z očí do očí.

„Vezmi si to bílé, ať tě holky vidí,“ zakřičel na mě ode dveří a zmizel.

Zasmál jsem se. Pobavila mě vzpomínka, jak mi ještě před chviličkou doma pomáhal vybrat správné oblečení.

„Chlapáku, potřebuji tvoji pomoc,“ zakřičel jsem na něj ze své ložnice do obýváku. Nebylo u mě sice zvykem, abych si nechával mluvit od synka do toho, co nosím, ale v té chvíli jsem skutečně tápal.

Vybíhal schody do patra a za chviličku rozrazil dveře. „Bereš si tričko?“ Nevěřícně na mě koukal.

„Proč takový divný tón? Nosím přeci i trička,“ uculil jsem se na něj.

On se zatím usadil na mé posteli a zkoumal mnou již odhozené věci. Sám jsem nevěřil, že bych měl takový problém najít správný kus oblečení. Správný… spíše vhodný. Nechtěl jsem před lidmi z práce působit jako nafoukaný šéf, proto bylo jasné, že košile a sako rozhodně zůstanou doma. A pak nastal největší problém, který u košil neznám. Ty mi vždy perfektně padnou, všechny mají stejný střih a látku, liší se jen barvou, ale u triček? Těžké. M není vždy M a L je někdy menší nežli M, navíc spousta z nich už byla dost vytahaná, nebo jednoduše ne dost vhodná, abych v nich ochotně vylezl mezi lidi.

„Nosíš, ale nikdy ne ven. Tohle je super,“ ukázal kousek, který mi sám koupil k svátku.

Uchechtl jsem se. „Za prvé, i ven někdy nosím obyčejné tričko, ne často, ale jo. A vážně si nemyslím, že by se hodily namalované svaly Supermana. Vezmu si ho zítra na doma,“ natáhl jsem si jeho nabídnutý kousek a prohlížel se v něm. „Hmm, rozhodně by mě v něm nikdo nepřehlédl.“

„Hmm, pravda, ty si svaly nemusíš malovat.“

Chechtal se, natáhl jsem na sebe obyčejné černé tričko s véčkovým výstřihem. „Co tohle?“ mrkl jsem na něj. Prohlížel si mě a pak vyprskl smíchy.

„Co je na něm špatného?“

„Nechceš jít v namalovaných svalech, a proto si vezmeš takové, ze kterého ti koukají ty tvoje?“ tlemil se.

Prohlížel jsem se v zrcadle. Vážně mi bylo asi trošku těsnější. Obepínalo mě možná až moc. Zvedl jsem ruku a zatnul biceps. Látka nevydržela a praskla. To donutilo mého synka k dalšímu výbuchu smíchu. Naštvaně jsem ze sebe stáhl zničený kus látky.

„Tak asi půjdu takhle.“

„Takhle by si na tebe nikdo netroufl.“

Překvapeně jsem se na něj podíval.

„Dane, ty se o mě bojíš? Jestli nechceš, tak tam chodit nemusím, dáme si pár her a sníme lasagne, co včera donesla Naďa.“

Protočil na mě oči. Moc dobře jsem věděl, že mu jídlo od naší hospodyně zrovna nechutnalo.

„Teta Klára přijde až zítra, takže…“

„Babi pro mě připraví palačinky,“ odseknul.

A tím bylo jasno. Nechtěl jsem mu říkat, že i já bych si možná troufl na palačinky, ale až bychom to volali té jedubabě, tak by jí můj synátor určitě prozradil, co jsem kuchtil a tím bych se opět stal špatným, protože bych ho od ní mým činem odlákal.

„Aha, je ti jasné, že jestli se budeš cpát palačinkami, tak ti může narůst pupek? To už bychom si nebyli podobní,“ rozčepýřil jsem mu tmavé vlasy, naprosto totožné s mými. Usmál se na mě mýma očima a vyplázl jazyk. Věděl jsem, že podobu mezi sebou bychom nikdy nezapřeli.

„Alespoň bych neroztrhl tričko jediným zatnutím ruky,“ píchl mi do podbřišku. „Umíš to i se svaly na břiše?“

Odstrčil jsem ho, povalil na postel a začal lechtat. Křičel a smál se, kopal a snažil se mi lechtání oplatit. „Dost, dost, tati,“ vytrhl se mi a utekl ke dveřím. „To není fér. Ti chci pomoct a ty takhle,“ rozkročil se a zatvářil se dotčeně.

Rozesmál jsem se. Tuto pózu měl ode mě. Čím dál tím víc jsem se v klukovi viděl.

„Tak jo, chlapáku, konec srandy, co tohle?“ vytáhl jsem ze skříně modré jednobarevné tričko. „Mám úplně stejné i v bílé a v červené,“ hodil jsem na něj všechny tři.

„Teta by ti měla přestat nakupovat. Červená se k tobě nehodí,“ hodil mi ho zpátky.

Nechápavě jsem chytil hozený kus oblečení a natáhl si ho. „Proč?“

Protočil oči, jako by to snad bylo naprosto jasné a podal mi bílé. „Tohle na tobě bude zářit, alespoň každý pozná, že trávíš hodně času v rakvi,“ uculil se.

Vytřeštil jsem oči.

„Netrávím tam hodně času!“ oponoval jsem, ale když jsem si ho oblékl, uznal jsem, hovořil pravdu. Bílá barva na mé snědé výrazně opálené kůži vyloženě zářila. Možná až moc.

„Tohle si vzít nemůžu, byl bych v tlumeném světle všem na očích.“

Pozoroval mě a nechápal.

„Jestli se bude tancovat, tak se často pouští světla, která problikávají, byl bych tam příliš vidět.“

Znovu vyprskl smíchy. „A každý by viděl, jaký jsi prkno,“ předvedl pár pohybů ze strany na stranu, chtěl imitovat velmi nepovedený tanec.

„Ty… že tě zase zlechtám?“ udělal jsem krok k němu.

Ihned přestal a natáhl ruce, že se vzdává. Vzal jsem od něj poslední modré tričko. „A tancovat umím,“ zamručel jsem.

Uchechtl se do ruky, ale tvářil se jak mílius. Jeho tmavě modrá očička šibalsky zářila.

„Tak klidně tancuj, ale tati,“ přišel blíž, aby mi pošeptal do ucha. „Hlavně nezpívej,“ znovu se rozesmál, ale jen na chvilku, protože já ho popadl a znovu zlechtal.

„Zpívám skvěle, malý zloduchu.“

Mučil jsem jeho žebra, dokud se mi nevysmýkl a neutekl ze dveří do vedlejší místnosti. Zabouchl se ve svém pokoji a tam na mě ze zdánlivého bezpečí zakřičel: „To si myslíš jen ty, ale ostatním to tahá uši.“

„Je ti jasné, že můžu prolézt přes koupelnu?“

Natáhl jsem na sebe modré tričko a měl jasno. Dál už jsem odmítal hledat.

„Mám zamčeno, ale klidně zkus. Zatni svaly a určitě se sem probouráš,“ pobaveně křičel.

Jo, to určitě, blesklo mi hlavou. Stačilo mi, když jsem byl u bourání téhle místnosti poprvé. Jeho maminka si totiž moc přála mít koupelnu a záchod i v horním patře našeho domu. Což by nečinilo problém, kdyby ty místnosti už nebyly hotové. Takže se vše celé probourávalo a naše ložnice se tím zmenšila. Na druhou stranu jsem jí byl pak vděčný. Díky tomu, že Karolína vždy dostala, co chtěla. Nebo spíš to, co jsem jí na očích viděl, měl teď Dan možnost chodit na záchod i v noci a já se nebál, že by spadl ze schodů.

Díky dvěma koupelnám jsme si mezi sebou vytvořili pravidlo. Já měl horní koupelnu, sice průchozí z obou našich pokojů, ale také s možností uzamknutí z obou pokojů. Záchod byl na jeho straně oddělený dveřmi a pak tu byla malinká místnůstka s naprosto prvotřídním sprchovým koutem a malinkým umyvadélkem. A co bylo nejlepší, můj syn nesnášel sprchu, a tak využíval koupelnu dole pod schody. Tudíž jsem měl tento prostor čistě pro sebe, hlavně si ho udržoval uklizený, tak jak já chtěl. A no, samozřejmě také jak chtěla Naďa.

Dan s radostí okupoval spodní koupelnu, podstatně větší a s obrovskou vanou, kde si vystavil různé svoje hračky, jako by jich v bazénu neměl dost. Umístil jsem tam také pračku a sušičku, takže tam naše hospodyně trávila mnohem více času.

Ještě naposledy jsem se prohlédl v zrcadle, které se táhlo na obou stranách skříně. Usoudil jsem, že takhle by to šlo. Pak jsem se rozhodl ještě znovu oholit dohladka. Nesnáším, když mě vousy začínají škrábat. Patřím k chlapům, co se holí každé ráno, a přitom večer je pohltí pocit, že by mohli znovu.

Ano, chtěl jsem si připadat, co nejpohodlněji, tak strniště muselo pryč. Není pro mě nic horšího, než když si nervózně promnu bradu a poškrábu se.

„Sluší ti to, táto,“ uculil se na mě ze dveří od záchodu, pak rychle zabouchl. Šplouchl jsem na něj totiž vodu.

A teď tu sedím v autě a sleduji, jak můj syn odešel do domu té fúrie, a říkám si, že se mi vůbec nikam nechce. Nebylo by pro mě příjemnější pro něj vyběhnout, chytit ho kolem pasu, zatáhnout zpátky do auta a rychle od ní odjet? Vzít ho na bagetu a rozčilovat se, že si pokecal čisté tričko omáčkou? Jako by mi na tom snad někdy záleželo. Jako bych to byl snad já, kdo u nás doma pral?!

Místo toho jsem se na bagetu vydal sám. Zbývala mi ještě spousta času, než jsem se měl objevit na sjednaném místě, a rozhodně jsem nechtěl přijít s prázdným žaludkem. Stačilo, že jsem jel taxíkem. Bylo mi řečeno, že kdybych jel svým autem, tak bych určitě nepil, a to by se mnou prý nebyla zábava. No, pravda. I když jsem doufal, že jen částečná. Umím být přeci zábavný i bez alkoholu. Doufám, že ano! Vždyť jsem nepil už několik let, což by jinak znamenalo, že jsem už několik let jen nudný!