PETRA NACHTMANOVÁ

KARIBSKÁ LÁSKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 17. a 15. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálku navrhla a zpracovala © Táňa Kubátová

Redakce a korektura: Táňa Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-21-2 (epub)

ISBN 978-80-88272-22-9 (mobi)

1. Letadlem do neznáma

Jezdím prstem po mapě. Kdo by se nadál, že se mu splní dávný sen? Jako dívka jsem si odvážně představovala, že se jednoho dne ocitnu v karibském ráji, kde se uvelebím na lehátku pod palmami a s osvěžujícím koktejlem v ruce si užiju pohledu na rozpálený písek, vlnící se moře a na další okolní prosluněné krásy.

Ceny pobytových zájezdů v tropických krajinách mě však utvrdily v přesvědčení, že na podobné fantazie sotva někdy ušetřím dost peněz. Intenzivní představy přesto dostaly reálnou podobu.

Odkládám mapu. Za chvíli poletím na ostrov, o kterém vím přibližně tři souvětí z jedné zeměpisné encyklopedie. Jinde ani zmínka.

Ostrov Curaçao leží v Nizozemských Antilách přibližně 65 kilometrů nad Venezuelou. Rozloha činí 444 kilometrů čtverečních. Na délku měří 62 kilometrů, šířka se pohybuje od pěti do čtrnácti kilometrů. Obklopuje ho Karibské moře. V současnosti zde žije okolo sto šedesáti tisíc obyvatel více jak čtyřiceti národností. Teplota se celoročně pohybuje kolem třiceti stupňů Celsia. A pak samozřejmě znám ten slavný modrý likér, který jsem dosud nikdy nepila a vlastně mě ani nenapadlo ho spojovat s ostrovem kdesi v tropech.

V polovině května sedím v letadle do Amsterdamu. Holandsko není mou cílovkou. Pár hodinek si počkám na druhé letadlo mířící na ostrov Curaçao. Delší cesta potrvá devět hodin, ale mám štěstí, že jsem si našla let bez mezipřistání na Arubě nebo na St Martin, to by se pak cesta ještě protáhla přibližně o dvě až tři hodiny. Nevím, jestli bych potom nepotřebovala aspoň týden na zotavenou.

Někdy člověk udělá rychlé rozhodnutí a ani nestačí pořádně přemýšlet o správnosti. Uplynulé měsíce jsme si s Michaelem občas telefonovali, psali dopisy a různá přání či pohledy. Tehdy se mi o nějakém snadném a rychlém chatování na sociální síti nebo emailování ani nezdálo. A telefony stály majlant.

Strávím s ním celý měsíc.

V letadle člověk zabíjí čas přemýšlením. Na mžik mne napadlo, co když tam Michael nepočká? Průšvihy přistanou i u hodně připravených. Nu což, najdu si na pár dní hotel. Ehm, spíše koupím stan a přespím kdesi u moře, protože na hotelové hýčkání mi sotva stačí peníze.

Stát se může všechno. Zlé i dobré. Přesvědčuji sama sebe o prospěšnosti pozitivního myšlení. Však mi to doposud nečinilo problémy. Když začnu myslet na hezké chvilky, přijdou. Určitě!

Nikdy jsem tak daleko neletěla, ale únavná cesta končí. Radostně přistáváme. Přítomní pasažéři nadšeně tleskají pilotovi, který nás dostal zpátky na zem ve zdraví. Jde o dojemný okamžik, ocenit dobře odvedenou práci.

Ještě chvilka letadlového šumu a otevírají se dveře do jednoho z karibských rájů. Odepínáme si pásy. Připojuji se k ostatním, honem beru ruční zavazadlo a prodírám se ven. Rychle! Všichni mají stejný záměr. Avšak fronta postupuje celkem svižně.

Vycházíme rovnou ven po schůdkách. Nevcházíme přímo do žádné haly, ale na sluncem prohřáté území. V mžiku mi pohasíná úsměv.

O takovém vedru se mi ani nesnilo! Takové dosud nezažité vedro vůbec neoceňuji a napadají mě pouze slova o naprostém bláznovství! Během mžiku se mi uzavírají nosní dírky, nabývám dojmu, že se nedokážu pořádně nadechnout. Zdá se mi, že úpravy vzhledu na záchodě byly úplně zbytečné. Make-up se mi vzdaluje, stejně jako pocit vzdušného oblečení. Načechrané vlasy se vracejí do své původní pozice a lepí se mi na obličej.

Ano, není nad první dojem!

Vypadám děsně! Nejspíš mě Michael vrátí domů prvním spojem zpět do Evropy.

Místní pracovníci nám pomocí kuželů označili trasu, kudy přesně jít. Vlastně se líně ploužit. Nějak mi došly síly.

Mířím do budovy, kde projdu celní kontrolou.

Během cesty přemýšlím a pouštím dost lidí napřed. Až těsně u cíle zjišťuji, že se courání vůbec nevyplatilo. Na kontrolním místě se utvořilo několik hrůzně vypadajících front. Na nejkratší nemám nárok, protože ta patří řádným občanům této zemičky. Aspoň že klimatizace funguje na plné obrátky a trochu ochlazuje přehřátou kůži.

A tak čekám, vzdychám, kulím oči a těším se, až popadnu kufry a zmizím v dočasném domově.

Konečně jsem se dostala v turistické části na řadu. Usmívám se. Úsměv vždy zabírá. Korpulentní černoška nasazuje velmi přísný výraz. Hlavně nechci, aby se mě na něco ptala. Po té zdlouhavé cestě jsem určitě zapomněla nejen španělsky a anglicky, ale pravděpodobně i česky! Smůla. Požaduje, abych jí ukázala letenku se zpátečním letem. Rychle vytahuji požadovaný dokument. Chvilku ho zkoumá a pak mi suše oznámí:

„Můžete tu zůstat jen čtrnáct dní!“

„Dva týdny?“ ptám se udiveně. Už nic neříká, jen mi orazítkuje pas a já odcházím. Na co jsem si kupovala letenku na měsíc? No dobře, nedá se nic dělat. Nejprve najdu kufr. U pásů je nával. Rozjedou se až tak za dvacet minut. Kufrů je hodně, ale svůj nevidím. Když už propadám zoufalství a rozhlížím se, kde sídlí reklamace, přijíždí. Hurá! Kus mého domova přistál u mých nohou a já se konečně hnu mimo letištní prostor.

Znovu mne omračuje vedro a nadměrné slunečno. Kdybych neměla brýle proti slunci, oslepnu na místě. Rozhlížím se a hledám Michaela.

„Sakra, asi ještě nedorazil!“ šeptám si a zrak mne nešálí – tam, kde všichni čekají, nestojí!

Ploužím se o kus dál a usedám na okraj vyššího betonového květináče. Jsem unavená, žíznivá a asi se rozbrečím. Zbavuji se aspoň jedné nepříjemnosti a dopíjím zbytek vody z půllitrové lahve. Víc ani kapka. Nejspíš se potáhnu hledat prodejnu s vodou. Vlastně bych celá ráda vklouzla do sprchy a nevylézala minimálně půl hodiny.

Pot mne sužuje po celém těle. Nic nedělám a tělo stejně protestuje. Pravděpodobně velkou roli hraje i únava po dlouhé cestě, ale netypické podnebí favorizuje. Dav čekajících rychle řídne. Plánuji se odšourat o kus dál. Zdvihám hlavu a dostávám pořádnou nálož pozitivní energie.

Úsměv mi rozzářil pobledlý obličej.

Michael mne už vidí. Přesto zběsile mávám, aby mě nepřehlédl. Jakmile je krok ode mne, pouštím kufr, který jsem dosud držela jako klíště, a vrhnu se mu kolem krku. Radostí. Michael netuší, že bych momentálně skočila okolo krku každému, kdo mne bez problémů dopraví na nějaké místo, kde tropické slunce šíleně nespaluje bledé kůže z Evropy.

„Promiň mi menší zdržení kvůli velkému provozu na silnici.“

„Nevadí!“ křičím vesele. Dávám mu polibek na šťastné shledání a rychle mu předávám velký kufr.

Sotva usednu do auta, vysypu ze sebe vyskytlý problém.

„Řekli mi, že tu můžu zůstat jenom dva týdny, ne měsíc. Snad se dá nějak změnit den odletu v KLM.“

„To vyřešíme. Nedělej si s tím starosti. Půjdeme na imigrační pro povolení.“

Vrtá mi to hlavou. Ještě pronesu pár připomínek, ale obávám se zbytečně, když tady nic nečiní potíže a nějak se to později vyřeší.

Na další konverzaci se cítím dost unaveně. Raději pozoruji venkovní svět. Slunečný den doplňuje pestrobarevnost okolních budov. Úžasné! Nikde žádný panelový dům, jen několik vyšších budov. Převažují nízké rodinné domky. Hned si vzpomínám na líčení příběhu Michaelovy sestřenice, která zamířila na nedalekou Floridu. Tam se seznámila s lidmi, kteří slyšeli o Curaçau úplně poprvé. Především je zajímalo, kde bydlí. Mínili tím typ obydlí, zda v chatrči u moře, někde v džungli a tak podobně. Lucilla poctila své nové přátele vtipnou odpovědí, kterou ze začátku nepochopili a věřili jí každé slovo.

„Bydlíme v přírodě a houpeme se ze stromu na strom.“

Možná bych se ocitla ve stejné situaci, kdybych nevěděla, že tu bydlí v normálních domcích. Spíš mě zarazila příroda. Když se řekne Karibik, člověk si představí bujnou vegetaci, hodně palem, samé zeleno, pestré květiny, poletující papoušky. O tom se mi mohlo jen zdát. Dorazila jsem v období nejvyššího sucha, tudíž jsem se dívala akorát na vyprahlou hnědou zem, na několik kaktusů úctyhodné výšky a pár suchých křovisek. Sem tam se tu objevilo menší květinové útočiště u domků, kde nejspíše lidé pravidelně zavlažovali. Také okolí hotelů vypadalo porostlé květinami a jinou bujnou vegetací. Jednoduše nešlo o žádnou velkou přírodní lásku na první pohled. Avšak odmítám předběžné závěry, protože mě daleká cesta unavila, asi nesprávně vnímám venkovní krásy.

Oblečení se na mě lepí a tělo žadoní o pořádné osvěžení. Dala bych království za hodně studenou sprchu!

Než se stačím pořádně rozhlédnout, vjíždíme do hlídané zástavby a ocitáme se před pěkně vypadajícím moderním domkem světle žluté barvy. Nic překvapujícího mě uvnitř nečeká, běžný styl bydlení srovnatelný s evropským. Až na fakt, že se tu nikdy netopí v kotli a vlastně se nepotřebuje ani kohoutek na teplou vodu, což jsem zjistila záhy.

„Dáš si něco k jídlu? Uvařil jsem těstoviny s kuřecím masem a lusky. Taky tady je hotový salát s buráky. Vyber si, cokoliv chceš!“

„Promiň, teď nemám na jídlo ani pomyšlení, ale potřebuju hodně studený vody na pití. A sprchu, jestli nevadí?“

„Jasně,“ pousmál se, donesl mi celou lahev vody a ukázal zadní koupelnu s vanou a sprchovým koutem.

Nejprve se mířím vzpružit do sprchy. Skutečně plní svou osvěžovací funkci naplno, protože z modrého i červeného kohoutku teče jenom studená. Ne úplně ledová, spíše vlažná. Akorát pro rozpálené tělo, které žadoní o svižné ochlazení.

Později se dozvídám, že žádná horká nikdy nepřiteče. Stačí trochu odtočit a získám tu báječně vlažnou, ohřátou jen od venkovního sluníčka. A když zatoužím po osprchování kolem poledne, kdy to venku praží nejvíc, stane se, že to bude i dost horká zábava.

Vodu v lahvích si tu kupují hlavně turisté, protože většina netuší, že jim žádná nemoc ze špatné vody nehrozí. Pije se z kohoutku, odkud přitéká chutná varianta. Zdrojem vody je samotné moře, poté se předělává na pitnou. Pochopitelně to ji dost prodražuje a šetří se, kde se dá. Takže žádné odtáčení té nejstudenější várky kamsi do nikam, ale do kbelíků a ty využít na zalévání zahrady a k jiným užitečnostem.

Převlékla jsem se a sedám si na židli u kuchyňského stolu. Michael zrovna jí, takže si také nandavám přiměřenou porci. Vlastně poprvé koštuji uvařené ploché lusky v nějakém jídle. Vždycky jsem vyzobala hrášek, ale nenapadlo mne nijak využít i „obal“, i když jsem ho několikrát jako malá žvýkala, ale nikdy nespolkla úplně celý. Zklidněný žaludek porcuje bez potíží přijímanou baštu. Pochutnala jsem si. Burákový salát se ale rozhoduji okusit až během zítřka.

Sedíme u stolu a puštěná televize funguje pouze jako zvuková kulisa. Sem tam si něco řekneme. Mluva vázne, protože opět upadám do té podivné únavy. Zívám na celé kolo a stydím se, že se neovládnu. Zase se ve mně rozlévá horko, i když větrák míří přímo na mě.

„Cesta mi dala zabrat. Taková dálka a bonus v podobě nesnesitelného vedra.“

„Zvykneš si.“

„Doufám, ale asi ne hned.“

Napadá mě, že se vzchopím až den před odletem zpátky domů. Nedokážu v tomhle směru zatím přemýšlet ani trochu pozitivněji.

„Chceš si odpočinout? Není problém.“

„Nevadí? Zdřímla bych si tak hodinu, v letadle jsem zabrala na mžik a pak už vůbec. Navíc ten posun času.“

„Spi, jak dlouho chceš.“

Odploužila jsem se do Michaelovy ložnice. Rovnou si mě tam nastěhoval. Říkal, že zatím je klimatizace jenom v tomto pokoji, takže se mi bude dobře spát.

A spalo…

Chvilka se protáhla až do pěti ráno, kdy venku vládla dosud tma. První den v exotice jsem patřičně prolenošila.

Ale už v ten moment jsem usoudila, že v tropickém ráji se dá spokojeně žít, pokud funguje elektrika a díky ní ochlazující klimatizace!

2. Poprvé ostrovankou

Ano, všude samé barvy a viditelná pohoda. Nikdo nikam nespěchá. Ráno Michael vstává do práce a oznamuje mi, že přinese oběd a po něm vyrazíme na výlet. První den v exotice jsem patřičně prolenošila, druhý začíná skoro stejně plouživě. Teplo společně s vysokou vlhkostí vzduchu člověka dočista odrovná, navíc úplně jiný čas než před nedávnem.

Odpoledne vyrážíme ven. Projížďka autem mě má za úkol seznámit s mnoha místy během kratšího času. Taková cestovní rychlovka před podrobnějším prozkoumáním. Skutečně se zajímám a pozoruji doslova vše, co se kolem mihne, stojí, jezdí, mává, mluví či jinak projevuje.

„Zajdeme do banky!“

„Dobře,“ odpovídám spokojeně. Asi potřebuje zařídit něco finančního. Ani ve snu mě nenapadá, že se ocitneme na párty pod širým nebem, kde se scházelo čím dál více lidí. Banka pozvala své klienty na oslavu svých „narozenin“. Každý obdržel kelímek s pitím a kousek tradiční černé buchty ze sušených plodů. A k vylepšení pohodové atmosféry hrála živá hudba. Buchta působila před rozkrojením jako obrovský magnet. Vypadala jako mapa ostrova a svou velikostí zabrala několik velkých stolů. Snědla jsem úplné umělecké dílo.

Po nečekaném občerstvení se vypravujeme na další prohlídku. Projíždíme spíše prázdné ulice s pohádkově malovanými domy, luxusními vilkami i chudými čtvrtěmi. Nechybí ani tradiční domy „kunuku“, anebo historické plantážové domy.

Nakonec parkujeme ve městě Willemstad. Historické centrum vždy láká hodně turistů, kteří se sem dostanou kromě letecké přepravy i na velkých okružních lodích.

Obě části města Punda a Otrobanda spojuje plovoucí most, umožňující lodím vplouvat do laguny. Může jít o velké výletní lodě, ale i rybářské loďky z venezuelské pevniny, které sem dováží různé ovoce, zeleninu, ale i zboží, které si někdo extra poručí. Záleží na domluvě.

Žádné jiné větší či menší město tady nenajdete. Jsou přítomny jen různé čtvrti, kde nechybí jakési nákupní možnosti, ale nečekejte podobu žádného klasického města.

Slunce mě dnes celý den nabíjí energií. Ten nejkrásnější pohled dne si užívám krátce před západem slunce. Zajeli jsme na místo, kde se zalíbilo plameňákům. Postávají zde v mělké vodě, občas přechází z místa na místo, někdy i vzlétnou. Jejich vznešená ladnost a barva peří uhrane každého. A navždy se vám zapíší hluboko do srdce, když je spatříte v zapadajícím sluníčku. Saliňa di Jan Kok na ostrově Curaçao je místem, kde se dříve těžila sůl z moře. Stopy soli nelze přehlédnout, pokud dorazíte v době, kdy zrovna neprší a některé části se stanou neprůchozími.

Další den přichází na řadu povinnost v podobě návštěvy imigračního oddělení, abych získala povolení k pobytu na celou dobu, tedy na měsíc. Smůla, zavřeno. Znovu se sem vydáváme až příští týden. Berou mi pas. Divím se, ale mlčím a neprotestuji. Za dva dny mi ho vrací i s razítkem!

Je sobota. Sedím v kuchyni Michaelovy matky Aidy a jen se divně usmívám. Něco bych i řekla, ale rozumí jen místní řeči papiamento. Vypadá dost staře. S jistotou vím, že se u ní nikdy případná vnoučata nezabydlí bez jiného dospěláckého dohledu. Bydlí společně s dcerou. Michaelova sestra zrovna není doma. No, i kdyby byla, tak se s ní nemám přátelit, protože se s ní prý Michael a ani jeho bratr žijící v Holandsku už dlouho nebaví. Nechce mi prozradit, co jim provedla. Nerada se stále dokola vyptávám na rodinná tajemství, ale zvědavost mne užírá. Hodlám vypáčit rodinné tajemství za každou cenu! Snad se mi to časem podaří…

Michaelova sestra ani bratr dosud nezaložili rodiny. Žijí sami. A jak jsem se dozvěděla později, ostrov je poset lidmi, kteří žijí osamoceně a nehledají možnosti, jak si založit rodinu. Dokonce si nezakládají ani na partnerských vztazích. No, možná sem tam někdo se jim připlete do cesty, ale prostě si ho k sobě hned nenastěhují. Ano, single život se zde stal populární mnohem dřív než v Čechách, kde se už k podobnému řešení také uchyluje stále více žen a mužů.

Aidin dům nevypadá vůbec nově a moderně jako Michaelův. Jde o dost starý kousek, kde žili už od narození. Hlavně tady chybí klimatizace. Podle výzdoby domu poznávám, že Aidu baví ruční práce. Také jsem kdysi hodně šila, vyšívala, pletla a vyráběla různé maličkosti, které většinou člověk ani nepotřebuje. Snahu oceňuji, ale provedení mi přijde trošku nedokonalé. Ale hlavně, že ji to baví!

Sedím na návštěvě a koukám kolem. Neujde mi bohatá výzdoba nejrůznějšími lidovými předměty. Aida je vyrábí sama ze všeho možného. Využívá také zelené plody Calabash tree, česky se tento strom nazývá kujeta, též gira. Vlastně se jedná o dva druhy ovoce. Jeden roste divoce a dosahuje rozměrů grapefruitu. Druhý je mnohem delší. Oba mají společné to, že když je vysuší slunce, ztvrdnou. Po dlouhá staletí se používaly jako základní materiál k výrobě různých misek, lžic, hrníčků, vařeček a jiných výrobků. Vyrábí se z nich i hudební nástroj marca. Dužina ovoce se používá také jako přírodní léčivo na nachlazení a z dužiny se připravuje celkem chutný džus, když se smíchá například s mrkvovou šťávou.

V době mého příjezdu už slaví Aida víc než sedmdesát let, protože Michael je o čtrnáct let starší než já. Michael mě zaskočí zprávou, že měli ještě jednoho bratra, ale ten umřel ve dvaceti letech po nehodě na motorce.

U Aidy odhaluji ještě jednu vášeň. Velice ráda chodí na mše a do kostela. Několika kostelů jsem si už všimla. Nejde o architektonicky propracované stavby, co zná člověk z Čech. Řekla bych, že jsou mnohem jednodušší, ne tak staré. Některá místa pro modlitby dokonce vypadají zvenčí jako obyčejný dům a vnitřek vyplňuje oltář a jiné důležitosti pro danou víru. Michael je sice také pokřtěn, ale návštěvy kostela ho absolutně nezajímají, což mi maximálně vyhovuje.

Nevím, ale začínám se nudit. Oba tady jen tak sedí a povídají si. Jenže za chvíli mi dojde, že jsem středem zákeřného útoku! Komáry přitahuje moje kůže a vybrali si mne za snadný cíl.

„Co děláš?“ ptal se Michael a divně si prohlížel moje ruce plácající na různé strany. Ne, necvičím žádný nový druh sportu. Normální komáří klasika. Jak jeden otravuje, musí následovat zničení usmrcením. A kolem mě obletuje vlezlý komáří nenechavec.

„Snažím se zabít komára.“

„Prosím tě, kvůli jednomu komárovi se tolik nesnaž. Jednoho zabiješ a přiletí tři noví. Akorát ti bude větší teplo.“

„Ha ha, vtipálku!“ hodím po něm milý úsměv a nevzdávám se svého cíle. Komár zemře za každou cenu!

Zase plácám sem tam. A přišel úspěch.

„Hurá, je zabitý!“ vzkřikla jsem celá zpocená. Lovkyně komárů je dobrý nápad, ale asi by mě to neuživilo bez pořádného tréninku. A tak koukám na má odhalená stehna, kde jasně vidím rovnou tři čerstvé štípance. V zápalu lovení se na mně usadily jiné kousky a ukořistily mou zlenivělou krev.

A stačil další moment, kdy jsem na noze uviděla rovnou dva komáry! Úplné komáří orgie! Jak si to vůbec dovolují? Dva najednou sedět na jedné kořisti? A to si ještě nevidím na záda…

Příště si vezmu na návštěvu repelent.

Dostala jsem ledovou vodu a k ní kousíček tmavě hnědé buchty zabalené v alobalu. Snědla jsem i poslední drobek. Pochopila jsem, že jde opět o místní specialitu, kterou jsem už okusila u banky.

Druhý den dopoledne mě velice zajímá výhled z okna. Původně jsem koukala na křoviska, ale za nimi stojí venku soused. Muž v plné zbroji! V ruce drží mop a vytírá verandu. Neuhýbám očima, protože sleduji takřka přírodní úkaz. Napadlo mne, že žije sám jako Michael a musí se starat. Jenže posléze jsem zjistila, že mu nechybí rodina a tady to tak chodí, žádné dělení na ženské a mužské práce. Každý dělá, co je zrovna potřeba…

Jeden soused vytírá, druhý zametá a já se spokojeně usmívám a vím, že se sem ještě rozhodně vrátím!

Výlety, poznávání, jiná strava, milování, pocit bezpečí a poněkud zlenivělý režim. To vše musím zase opustit. Měsíc uběhl hodně rychle. Vlastně se mi nechce příliš domů, ale letenka je neúprosná. Už se domnívám, že vše exotické mám za sebou, jenže Michael si myslí opak.

„Kdy zas přiletíš?“

„Mno, asi už nikdy. Nejde o tebe, ale…“

Nenechává mne dopovědět. Navrhuje své řešení. Vlastně ideální.

„Mohla bys přiletět na delší dobu. Zaplatím ti letenku.“

„Fajn, jsi hodný. Tak se pak dohodneme, kdy přesně.“

Přiletěla jsem už v září a plánovala zůstat celé tři měsíce. Ale vůbec nešlo o mou poslední cestu, protože záhy jsem rozšířila řady přistěhovalců.

3. Noc bzučivých vášní

A tak jsem se znovu rozloučila s domovinou a odlétám na čtvrt roku za Michaelem. Neletím poprvé, ale sužuje mě stejná nervozita. Člověk si asi na dlouhé lety jen tak nezvykne. Z letadla vystupuji unavená po tak náročném letu, navíc mne čeká další nápor. Cesta od letadla do odbavovacího prostoru a pasové kontroly je sice po rovině a upravená, jenže co to děsivé vedro?

Nosní dírky se mi opět ihned ucpaly, vystřelil pot a vlastně ani nevím, jestli se dokážu ještě pořádně nadechnout.

„Zvyknu si!“ uklidňuji se a zároveň prosím, aby si moje tělo přivyklo hodně rychle a o hodně dřív, než se budu vracet do rodné vlasti, jinak si nic neužiju a budu otrávená.

Ploužím se za davem lidí. Všichni se nahrnou do prostoru, kde je sice klimatizace, ale také stovky lidí z právě opuštěného velkého letadla.

Kontroly neprobíhají nijak svižné. Mám vypadat krásně a čile a zatím bych všechny krásy světa vyměnila za pokoj se sprchou a klimatizací. Prostě se osvěžila vodou, zavřela do pokoje a spala klidně celých dvacet čtyři hodin. Jsem fakt nesmírně zábavná!

Michael tentokrát dorazil na letiště včas. Usedám na zadní sedadlo, protože vepředu trůní plno pracovních věcí. Respektive tu je krabice naplněná papíry, pracovní oblečení, boty a velká taška rovněž narvaná dokumentací. Michael pracuje v místní rafinérii, kde se soustřeďují na naftařské produkty. Zodpovídá za naložení lodí, které si sem připluly pro některé z produktů, zařizuje dokumentaci a hlídá i několik zaměstnanců, aby odváděli svou práci tak, jak se vyžaduje.

Dny zase ubíhají strašně rychle. Už se pomalu vzdávám pocitu se zde cítit jako host. Vpíjím se do nového domova zcela nenásilně.

Zapojuji se do běžného chodu domácnosti. S vařením, úklidem a tak dále. Nechybí však ani večeře v restauracích a poznávání nových míst.

Na začátku října prožívám nezapomenutelnou noc plnou vášní. Ne vůbec takovou, jak si žena představuje se svým vysněným idolem. Do vášně se hodně zapojily bzučivé zvuky. Od mnoha nepříjemných krvežíznivců! Ani je nepočítám, protože na ně nevidím, ale jim tma naprosto vyhovuje.

„Vypadla elektrika, to snad ne! Zrovna, když člověk potřebuje svítit!“

Nadávám, ale jde o zbytečnou záležitost. Nic se nemění, když si houknu a vypustím trochu nažhavené páry z pusy. Michael opět jedná naprosto pohodově. Zapaluje svíčky a podává mi jednu baterku. Teprve sedm večer, ale tma vládne!

„Za hodinu nebo za dvě to zase nahodí. Zatím se měj, přijdu ráno.“

„Dobře, snad přežiju.“

Michael odešel na noční. Zůstávám v domě úplně sama a mohu se zabavit akorát blikací morseovkou. Vlastně mě nenapadá žádná užitečná činnost prováděná za tmy. Nuda se mnou cloumá a čas se vleče. Se svíčkou se přemisťuji do koupelny, osprchuji se pod slabým proudem. Vodě nejspíš také chybí pořádná pohonná šťáva. Chvíli jen tak sedím a koukám. Potom se rozhodnu jít brzy spát. Spánek mi přece skoro nikdy nečiní potíže.

Na zítřek plánujeme výlet, dostatečné prospání jen prospěje. Jako naschvál nadešla jedna ze sta nocí, kdy nezaberu. Spánek se zdá neuskutečnitelným cílem. Bez chladivé klimatizace nebo alespoň větráku jde o nadlidský úkol! Lehám si na postel a za chvíli je slyším. Ještě včera jsem si myslela, že v ložnici nenajdu ani jednoho komára, nyní jich slyším nejmíň pět. A to musím říct, že zdejší komáři jsou malí a většinou létají úplně tiše. Slyším je, jen když se mihnou kolem uší.

V naprostém tichu se všechny zvuky stanou výraznějšími. Představuji si, že už mne nejspíš obsadilo početné komáří komando. Na chvíli se přikrývám, ale to nepříjemné teplo nejde zvládat. Odhazuji přikrývku opodál a zase vzdychám, protože mě asi sežerou. Nasazuji střídačku – chvíli pod dekou, chvíli bez ní.

Stejně mne za chvíli pálí nohy od štípanců. Vstávám a jdu do kuchyně hledat ničivé přípravky na hmyz. Stříkám pokoj, natírám se krémem s repelentními účinky.

A nic. Komáři nejspíš získali jakousi odolnost na různé sajrajty. Anebo nezískali, někteří třeba padli mrtví k zemi, ale hned nastoupila záložní formace v plné síle.

Stále v duchu prosím všechny elektrikáře, aby pracovali hodně svižně a zprovoznili to, co si člověk platí, aby se cítil komfortně. Prosby nepomáhají. Měním prosby na nadávky, ale tím se mi víc vaří krev v žilách a komáři moc dobře rozumí, kam narvat svoje sosáky.

Znovu se vracím k prosbám. Nejněžnější prosíky směřuji na všechny možné nebeské a pekelné síly, ale ani zde mne nikdo nevyslyšel. Hodiny se táhnou děsivě loudavým tempem.

Vůbec nejde o žádné dvě hodiny maximálně. Už dávno odbila třetí, čtvrtá a protrpím i pátou, šestou a sedmou. Stále v bdělém stavu. Kdyby byl aspoň den a světlo, člověk se zabavil, ale tady jsem se snažila vyhrát marný boj s komáry. Štvali mne čím dál víc. Nešli zničit!

Nakonec jsem rezignovala a usínala. Na krátké doby, ale furt lepší než nic. Ráno se vrátil Michael a krátce před sedmou zapnuli elektriku!

„Dvanáct hodin nešla! Prožila jsem nejhorší noc mého života!“ skučela jsem a šla si znovu lehnout, protože za čtyři hodiny jsme měli vyrazit do terénu a užívat si zábavy. Zprávy o dlouhodobém elektrickém výpadku Michaela nijak neznepokojovaly. Aby ne, přišel v pravý čas, když už nebylo po předchozím teroru ani památky.