EVA BRABCOVÁ

PAPOUŠEK V ASPIKU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 57. a 40. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Barbora Pošová Dubová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-92-2 (epub)

ISBN 978-80-88272-93-9 (mobi)

Kapitola 1

Nevím, kdy a kde se vzal, ale já na jeho existenci přišla jednou v pátek vpodvečer. Všichni, kteří se jím nakazí, začnou v první chvíli listovat mapami, ve druhé balit kufry a ve třetí, poslední, opouští rodnou hroudu. Na různě dlouhou dobu. Rozhodně se ale nejedná o dovolenou. Když se to přihodilo Kamile, ještě pořád mi nedocházelo, že to je bacil, mající za následek téměř celoplošnou nákazu. Kamila se nakazila odnoží au-pair. Ona, která na děti do té doby hledívala pohledem stejně rozněžnělým, jako sedmihlavá saň na Bajaju! Prozatím – na půl roku – odjela do Německa. Včera mi kamarádka Eva se slzou v oku oznámila, že dcera Evička za dva týdny odjíždí na Nový Zéland. Pojala jsem určité podezření, ale jistotu jsem získala až následující den. V ten páteční podvečer mi najednou bylo jasné, že je to tu a kdo ví, zda se nebude jednat rovnou o pandemii. To se takhle Vladimír vrátil z terénu, z galoší oklepal na čerstvě vytřenou dlažbu v kuchyni část podestýlky z konírny Václava Ucháčka a vaťák hodil do kouta. Potom zemdleně padl k sálajícím kachlovým kamnům, na nichž jsem za potu tváře čmudila bramboráky. Bez toho, aby přivolal za roh našeho příbytku pohotovostní koronární jednotku, obdařil mě pohledem, kterým pohlíží na těžce nemocná telata a pravil: „Odjíždím do Anglie, Vilmo. Na rok. Taková možnost se nedá odmítnout. Jsi statečná holka, ty to tady zvládneš.“

Ještě chvíli jsem se díky setrvačnosti usmívala. Jenže jak mi docházel význam jeho slov, úsměv z mé tváře mizel. V pohledu toho chlapa, s nímž už nějaký čas žiji daleko od svého starého života, od tatínka a kamarádek, navíc ve stavení nápadně připomínajícím objekt určený k demolici, se objevil údiv.

„Ty se zlobíš?“

„Jak bych mohla! Takhle vypadám, když se raduju.“

Jorkšírka Abi zvedla hlavičku, protáhla přední tlapky, překulila se na bok a odstrčila kocoura Šášu do kouta pelíšku.

„Vilmo, není mi dvacet, a když to neudělám teď, tak už nikdy. Tohle je obrovská šance. Získám zkušenosti, za které bych jinak draze platil a tady za ně paradoxně ještě zaplaceno dostanu. Vyřeší to budoucnost. Pokud se nechci stát zlatokopem na úkor svých pacientů, a to já rozhodně nechci, tak s přístrojovým vybavením, co mám, můžu za chvíli vyšetřovat tak akorát sádrový trpajzlíky. A tenhle barák taky potřebuje trochu pospravit. Neboj, pak už bude jenom líp.“

Pomyslela jsem, jestli náhodou líp už nebylo. Dřív jsem měla svůj život – bez mužů, s dcerou Kamilou, tatínkem, kamarádkami, s dobrou prací a útulným podkrovním bytem. Změna nastala nenápadně. Nejdřív se objevil Vladimír. Hrubiánský veterinář se zlatým srdcem, bez něhož jsem si zakrátko nedovedla svůj život už skoro představit. Kamila se probojovala do čtvrtého ročníku střední školy a své působení v tomto ústavu zakončila nakonec zdárně maturitou. Dokázala to bez cigaret, drog a také díky tomu, že obecný názor, že rodiče jsou zoufalci a kantoři blázni, mistrně skrývala. Tatínek se odhodlal žít svůj život po boku paní Pínové, s níž se poznal v exotickém Tunisku. Potom, co jsem s ním vyčerpala roční příděl dovolené na výlety za hranice všedních dnů, vybral si jinou, příhodnější oběť. Příhodnější věkem, názory i časovými možnostmi. A můj veterinář zatoužil po změně. Zachtělo se mu opustit velkoměsto, nabrat do plic zdravý venkovský vzduch a celkově se zocelit. To vše na okraji podhorského městečka, ve starém, červotočem a dřevomorkou prolezlém stavení. A se mnou. S tím, že svoji profesi pověsím na hřebík a půjdu za ním tam, kam ho srdce táhne, počítal jaksi samozřejmě. Já se zprvu kroutila jako havajská tanečnice. Jenže – co čert nechtěl, nebo chtěl? krátce potom co mi tuhle „výhodnou nabídku“ učinil, přišla do firmy obálka s pruhem. Za ní druhá, třetí…najednou jsem se setkávala s lidmi, jejichž profesi jsem do té doby znala jen z detektivek. Exekutoři, vymahači dluhů. Zatímco majitel firmy lyžoval na ledovci a popíjel vybrané šampaňské z broušeného skla, já přicházela málem o rozum. A pak pohár mé trpělivosti přetekl, všeho bylo nějak dost a vyhlídka polorozbořené chalupy, záchodu na dvoře a čmoudících kamen se zdála být tou zaručeně nejlepší možnou.

„A co si bez tebe počnou ty tvoje krávy?“ opřela jsem se o kachlová kamna pamatující hospodáře v dřevácích, a nemyslela jsem tím ani veterinářku Květu, ani asistentku Jožku, do jejichž „revíru“ se Vladimír přidružil. Obě dvě mne nepřestaly považovat za změkčilou. Tento názor podpořilo to, že jsem odmítla vydat jejich popravčí četě ušáka Mikuláše a chovala jej v dřevěné bedně pod stolem v kuchyni. Dostali ho jako prémii za záchranu chorého vepříka a neprozřetelně ho u nás „uskladnily“ na dobu, než dostanou chuť na králičí svíčkovou. Svíčková se dá podle mě udělat z ledasčeho, ale z Mikuláše? To tedy rozhodně ne! Navíc nevím proč, ale měla jsem vžitou utkvělou představu, že veterináři by měli být vegetariáni. A že říkala si, žeVladimír je jen ta příslovečná výjimka potvrzující pravidlo. Ten byl totiž schopný strčit párek i do zmrzlinového poháru.

„Který myslíš?“ nezklamal Vladimír.

„Strakatý.“

„Ale jdi,“ vstal, objal mě a poplácal tím svým typickým způsobem, po němž jsem bývala zralá na týdenní rehabilitaci.

„A kam?“ chtělo se mi brečet, ale tvářila jsem se statečně. „V mým útulným bytečku se rozvalují odredovaní angličtí studenti a slíbila jsem, že tam mohou zůstat do doby, než Kamila bude byt potřebovat.“ O nezanedbatelnosti částky za pronájem bytu vzhledem k výši svých současných příjmů jsem diplomaticky pomlčela.

„No neříkej, že by se ti chtělo z týhle romantiky do zasmrděnýho města? Tam jde člověku o život.“

„O život mi jde tady a to každý den. Radost ze zatápění v těch předpotopních kamnech by mohl mít leda pyroman.“

„Musíš si ty třísky naštípat nadrobno, Vilminko, pořád ti to říkám.“

„Nemusím,“ nesouhlasně jsem zabručela, „třísky v každý normální domácnosti štípe chlap!“

Vladimír trefně poznamenal, že v normální možná. Dřepla jsem si k pelíšku. Abi pootevřela jedno oko, Šáša zaťal drápky do polštářku a začal příst.

„Budete poloviční sirotci, děti moje,“ zalkala jsem nad nimi a vzpomněla na chvíli, kdy jsem tuhle ježibabí chalupu uviděla poprvé. Bylo to ještě před tím, než jsem nad vidinou života v pustině zajásala. Jeli jsme mnoho a mnoho kilometrů autem. Daleko od velkého města, pak i menšího města, daleko od poslední vesnice, od civilizace. Jela jsem s Vladimírem, protože jsem mu to slíbila a sliby se prostě plní. Na místě jsem zjistila, že se tam lze dopravit z nejbližšího podhorského městečka autobusem, který měl teoreticky podle jízdního řádu jezdit každou hodinu, ale prakticky jezdil spíš podle nálady řidiče, většinou ráno, v poledne a večer. Všechny tři možnosti byly navíc podmíněny kombinací hezkého počasí a manželčiny přítulnosti. Bylo mi jasné, že tam musí být veselo. Chalupu, zdáli jako malovanou, zblízka jako z hororu, jsme našli záhy. Ze dvorku do chodby jsem traverzovala po fošně. Ne, nezvládla jsem to na jedničku. Seděla jsem opřená o stará špinavá kachlová kamna s podvrknutou nohou, boulí na hlavě a s odhodláním se tam, do té příšerné chalupy, už nikdy nevrátit. A čekala jsem, až se Vladimír vrátí od majiteli bydlícího za kopcem a kupní smlouvu bude před mýma očima trhat na maličké kousky, bude mě objímat a chlácholit a říkat, že se moc omlouvá, že takové prostředí je vhodné pro Marfušu a všechny odnože Krakonoše, ale nikoliv pro křehkou ženu. Opravdu se vrátil, v ruce držel papír. S pusou od ucha k uchu křičel na celé kolo, až plašil v okolních lesích zvěř.

„Je to naše! No fakt! To je paráda, Vilmo!“

Dal mi pusu na zvětšující se bouli a tím ji zamáčkl, radostně mě plácl po rameni, takže k vymknutému kotníku málem přibylo vykloubené rameno a produsal kolem mne do patra nahoru. Vyskákala jsem po jedné noze do dvora a krom šumění větříku, cvrlikání ptáčků a občasného zaržání koně kdesi v dáli jsem slyšela Vladimíra.

„To je super! Ten komín je vyvalenej jenom z půlky! Ty pavučiny jsou tlustý jak hadr na podlahu, no to je krása! Kruci, jauvajs, trám pitomej... Sakra, to mám radost!“

Nejprve jsem se rozhodla, že si popláču a polituji se, protože nikdo jiný to za mě neudělá. Jenže jak jsem tam tak na zápraží seděla, počala jsem vnímat, že i přes Vladimírův bas a ozvěny přírody je tam ticho, kterého v Praze nedocílím, ani když utemluju okna, dám si špunty do uší a na hlavu dva polštáře. Pokroucená stará hrušeň mi mávala svými artrózními větvemi a šeptala, že by neměnila a že to tam je fakt moc fajn. Jo jo, ta stará hrušeň, kterou jsem si zamilovala, ta vlastně za to může. Ještě, že to mám na koho svést.

Venku v dáli zahřmělo, potom okna ozářila klikatá čára a bouchlo to, až se hrníčky zatřásly. Vrátila jsem se do reálu.

„Blýská se,“ zcela zbytečně oznámil Vladimír.

„Na horší časy,“ doplnila jsem, neb mi bylo jasné, že ať se rozhodne pro cokoliv, tak to také uskuteční i kdyby to měl být let na Měsíc.

„Zajede sem občas Huberta, nebudeš tu sama, neboj. Už jsem to domluvil. Budeš jako v bavlnce,“ vylepšil celou situaci a vypadal v té chvíli jako čekatel na vyznamenání za zásluhy. Nezmohla jsem se na slovo.

„Neboj, nenechám tě strádat,“ uklidňoval mě, „i o zábavu se ti postarám.“

Pokud bych si snad myslela, že k Hubertě přihodí ta citlivá duše třeba maňáskové divadlo, byla bych na omylu. Od druhého dne se u nás dveře netrhly a Vladimír k nám vodil nejrůznější lidi, o jejichž existenci jsem neměla do té doby ani tušení. Dělili se na dvě skupiny, které jsem pojmenovala „Užiteční“ a „Zábavní“. Je pravda, že Vladimír měl dar obklopovat se vesměs takovými lidmi, že prakticky mohla existovat jen skupina „Zábavní“. I zedník Matěj Mravenec byl komik usilující svými činy člověku o život a nemuselo to být vždy jen položení dlažby ruben vzhůru. Vladimír, jakoby si nebyl vědom toho, že s blížícím se podzimem ponechá na poloviční samotě v chalupě vhodné tak pro babu Jagu křehké stvoření. Za týden, v pátek, se přes den stavil doma, na stůl hodil šišku salámu a kus domácího uzeného a oznámil, že večer nás čeká nóbl návštěva.

„Intelektuálská část tvojí dušičky si přijde na svý, Vilminko. Večír k nám totiž dorazí řídící ze školy se ženou a její sestrou.“

Zbystřila jsem. Jediné osoby ženského pohlaví, s nimiž jsem posledních šest měsíců promluvila víc než tři věty holé, byla bodrá paní Janíčková, prodavačka z konzumu, pošťačka Nebeská a ztracená houbařka z pražské Ořechovky. Moje práce u nového zaměstnavatele měla externí formu a veškerý kontakt s chlebodárcem probíhal pomocí počítače. Články pro něho jsem o samotě sepsala, sama se nad nimi zasmála, stejně, jako si poplakala. O vztekání mluvit nebudu, nemíním si kazit reputaci. Jinak jsem hovořila téměř výhradně jen s Abi, Šášou a králíkem Mikulášem a nebyla jsem daleka toho hovor s jakoukoliv lidskou bytostí prokládat radostným štěkáním, mazlivým mňoukáním, případně střiháním ušima.

Příslib dvou žen zněl slibně, ačkoliv jsem vždycky měla raději mužskou společnost. Probírání receptů na buchty, rad, jak z připáleného kastrolu vyrobit nový, nebo pomluvy manželů a pánů vůbec, mi nic neříkalo. Ovšem ač byl Vladimír člověk zlatý, po té co mě postavil bez zaváhání k míchačce betonu, nechal mě naštípat náklaďáček kulatinky a nakonec po jeho rozhodnutí nechat mě v té barabizně hrůzy rok samotnou, jsem dostala chuť pomluvit chlapské plémě přímo nezřízenou. Kdo by k tomu mohl být vhodnější, než zase žena?

*

Večer si Vladimír vzal sváteční, to znamená nejméně potrhané manšestráky a sotva dopnul zip, návštěva stála na prahu chalupy.

„Jsem magistr Vašíček, milá dámo,“ rozvrkočený postarší muž mi dvorně políbil podávanou ruku a já nevěděla, jestli si ze mě dělá legraci nebo se zasekl v čase. Paní Vašíčková byla vysoká vychrtlá dáma a stejně jako její sestra měla poněkud nesouměrnou postavu. Byly to však osoby velice milé a měly tu výhodu, že byly ženské! Musím přiznat, že opravdu netuším, kde Vladimír k panu řídícímu přišel, protože jediné zvíře, které, jak sám přiznal, doma měli, byla vycpaná veverka, vyřazená pro nadměrnou olysalost ze školního inventáře. Seděla jsem v sednici u kachlových kamen, která příjemně hřála do zad. Paní řídící Mařenka i její sestra Libuška to záhy zjistily a přesedly si ke mně. Hovor příjemně plynul a já čím dál tím víc přicházela na chuť zvláštnímu druhu humoru, kterým byli všichni tři královsky obdařeni.

Ať štíhlý šedesátník s brejličkami na poněkud křivém nose s vážnou tváří pronesl cokoliv, hrozilo, že moje bránice útok nepřežije. Mařenka sledovala jeho vyprávění se shovívavým pohledem, Libuška s jemným úsměškem přikyvovala. Pan řídící na sebe prozradil, že se na stará kolena rozhodl naučit psát na stroji všemi deseti a činil tak podle všeho s vervou psa bojového plemene.

„Po usilovném cvičení jsem se rozhodl provést malý testík, abych se mohl drahé polovičce pochlubit. Strašlivě jsem se snažil napsat to co nejrychleji, ale výsledkem byl čas o půl minuty horší než před několika týdny. A to samozřejmě Mařenku těší, neboť je to ženská zlověrná. Tadyta škrkavka lakotná,“ ukázal na Libušku, „tak ta má ze psaní státnici a nedělá nic jiného, než se mi směje. I když dost pochybuji o tom, že by mi ještě mohla v rychlosti přepisu konkurovat. Vzhledem ke svému pokročilému věku je totiž už tak pomalá, že než otevře noviny, jsou včerejší.“

Vladimír se tvářil stejně vážně jako on a ještě to celé vylepšil: „To jsou ženský, kamaráde. Ani celý ty dlouhý roky, co se je snažíme domestikovat, z nich neudělaly chápavý a citlivý duše. To se jen tak povídá.“

„No že ano?“ rozjasnila se tvář pana řídícího. „Musím ti prozradit, doktore, že oblíbeným čtením mé drahé polovičky je poslední dobou knížka s jakýmsi dlouhým názvem, něco jako - proč muži neposlouchají a ženy zas nedělají něco jiného-. Z této knihy mi často předčítá a cituje vhodné odstavce.“

„Aspoň si nekazíš oči,“ poznamenal Vladimír, ale pan řídící pokračoval, aniž by na to zareagoval.

„Tuhle po mém usilovném cvičení psaní strojmo, kdy byl výsledek opět o něco horší než minule, pravila shovívavě: Víš, že muži i ženy mají v hlavě dvě hemisféry? Ženy je ale mají propojeny nějakou pěšinkou, a proto mohou mluvit střídavě najednou třeba o čtyřech tématech, přitom poslouchat několik dalších manželek, z nichž každá mluví také o mnoha událostech, zároveň štrikujou zimní ponožky, přitom očkem sledují manžela, jestli nelemtá potají pivo a současně pacifikují děti. Muži, děla má vzdělaná žena, takovýmito schopnostmi neoplývají. Muži jsou schopni dělat maximálně dvě věci.“

Hned jsem si říkala, že si musím tu úžasnou knihu obstarat.

„No a samozřejmě u toho jako obvykle nechyběla tadleta jedovatá osoba,“ ukázal na svoji švagrovou, „a ta se okamžitě vmísila do rozhovoru, tedy abych byl přesnější, do monologu mé ženy. Také ona vlastní tuto znamenitou knihu, ale v současné době nevlastní žádného manžela, na kterém by mohla v praxi aplikovat poznatky a pravila: „Ano, to je pravda, že muži mohou provádět dvě věci najednou, ale to platí pro normální muže. Ty, řekla, zašlapávajíce zbytky mého sebevědomí do země, nemůžeš dělat dvě věci najednou. Ty, pokud se chceš zlepšit v psaní, musíš se text naučit nazpaměť a pak ho psát, protože nemůžeš zároveň číst a opisovat. Tajdle Mařenka jí skočila do řeči a na mě, nebohého muže, vychrlila, že se musím prostě smířit s tím, že jsem již tupý stařík a nemohu přes nespornou píli dosahovat úrovně pubertálních žákyněk na ekonomických školách. A vyslala mě okopávat záhon nějakých hnusných ředkviček. Jistě chápete, že mě to velmi ranilo a že jsem tudíž v hluboké depresi.“

To už jsem nevydržela a rozchechtala jsem se nahlas.

„Je tady snad něco k smíchu, mladá dámo?“ přes brejličky na mě hleděl pan řídící a Vladimír mě pokáral: „No tak, Vilmi, chovej se slušně, nebo si ochočím jiné zvířátko.“

Mařenka s Libuškou se na mě soucitně podívaly.

„Já tě vidim, Mařeno, já vidim těch deset čertů v každým oku,“ pohrozil jí prstem její dobrácký manžel. Aniž kohokoliv pustil ke slovu, oznámil nám, že si není jistý, zda ho čeká příjemný podzim a nemyslí tím podzim života.

„Zkraje jara jsem byl se svojí stařičkou ženou – důchodkyní v Egyptě a doufal, že jsem učinil pro letošek zadost jejím cestovatelským choutkám. Jako bych ji neznal,“ povzdechl a podíval se na Vladimíra. „Poslední dobou chodí kolem mne a s významným pohledem naznačuje, že se kvapem blíží výročí jejího narození. Podstrkuje mi rádoby nenápadně katalogy cestovních kanceláří, zaměřujících se výhradně na příšerně drahá letoviska a myslí si, chuděra, že by bylo vhodné od milujícícho manžela zacálovat nějaké příhodné místečko all inclusive, kde je i na podzim trocha tepla pro starou nemocnou ženu.“

„Andýsku, být tebou, tak takhle o své ženě nehovořím. Mohlo by se ti stát, že ti nebude kdo mít přikládat obklady na vyhřezlou plotýnku. Od svěží dvacítky, kterou zatím v životě bolel jen zadek od výprasku, bych moc pochopení nečekala,“ poznamenala Libuška.

„Ty mlč, škrkavko, mluv, až budeš vyzvána,“ loupl po ní pan řídící očima. „Kde jsem to přestal… ano, a tak jsem ji upozornil, že teplo v těchto krajích je pomíjivé a navrhl jsem, že bych jí mohl zajistit teplo stálé, a to zakoupením a výměnou dosluhujího kotlíku ústředního topení. Vladimíre, reakci si jistě dovedeš představit.“

Skoro to vypadalo, že Mařenka i Libuška mají mluvení zakázané.

„No a dal jsem jí ke zvážení, že by mohla jako pracující důchodkyně na to něco přidat. Žádná odezva. A přitom je to bohatá žena! Když jí začal přicházet tučný důchod, odmítla si zřídit z přirozené lakotnosti vlastní účet a nechává si peníze posílat na můj. Každý měsíc jí musím vypracovat její soukromý výpis z mého účtu a připsat jí tam úroky z investovaných peněz.“

Mařenka se labužnicky protáhla a znovu se přilepila k nahřátým kachlům.

„Tohle my ani nekomentujeme, to jsou bláboly pomateného muže,“ usmála se Libuška a mrkla na mě.

Bylo mi s nimi dobře. I z toho špičkování ze strany pana řídícího jsem cítila pohodu, která z nich sálala jako teplo z kachlů.

Kapitola 2

Onoho osudného dne, kdy měl Vladimír opustit rodnou hroudu a vydat se jak ten Honza do světa štěstí hledat, zaslechla jsem vrzání podlahy a supění. Očekávala jsem, že se vzápětí objeví můj milý veterinář s loďákem, za který zaplatí v letadle za nadváhu tolik, že mu z vysněného obnosu, který si údajně vydělá, nejen že nic nezbude, ale že si bude muset vzít na své sny ještě spotřební úvěr. Omyl. Vladimír supěl, neboť ho do rána skolila rýma jako trám. Pomyslela jsem na čas, který stráví v letadle a málem politovala jeho ušní bubínky, ale pak jsem si řekla, že co jsou jeho ušní bubínky proti mojí transformaci na poustevnici a nepodala jsem mu ani kapesník.

„Kde máš kufr?“ postavila jsem před něho poctivý hrnek čaje a tvarohový koláč, samozřejmě kupovaný.

„V chodbě přece,“ zahuhlal, napil se čaje a následně si opařil jazyk. Jadrná slova přivábila Abi, která se do té doby tvářila, že je pořád ještě noc.

„V chodbě? Tam jsem viděla jen příruční kufřík, ve kterém jsem vozívala na dovolenou kosmetiku. Opravdu myslíš ten malý, šedý kufírek?“ Něco mi tu nápadně začínalo připomínat tatínka.

„Myslím ten šedý kufr,“ upřesnil Vladimír a pak se smutně podíval na koláč, ze kterého dal Abi kousnout, avšak v ruce držel jen vypečený okraj. Šáša je z pelíšku přimhouřeným zrakem pozoroval a já ho podezírala, že se směje pod fousy.

„Vladimíre, neodjíždíš na týden, to fakt není legrace,“ zapochybovala jsem o jeho zdravém rozumu. On o tom mém měl jasno už dávno, protože se na mě jen shovívavě podíval a vzdychnul.

„Už mlčím,“ mávla jsem rukou, „jistě po celý rok vystačíš se svými manšestráky a flanelovou košilí a nastolíš nový módní trend.“

„Vilmo, já nejsem ženská, co se potřebuje převlékat ráno, v poledne a večer. Nemusíš mít obavy.“

„No to já nemám, jen si dej pozor, aby tě nezařadili do vysílání v tamní televizi mezi kuriozity. Utrhneš si mezinárodní ostudu.“

Věnoval mi útrpný pohled a se slovy: „Dost bylo řečí, čas letí a letadlo už skoro taky,“ vypochodoval ze dveří ven. Hodil kufr na zadní sedadlo žlutého monstra a skočil za volant.

„Hola hola, cizina mě volá,“ zvesela zvolal a ulomil klíček v zapalování.

Kdepak, s tímhle člověkem se opravdu nenudím, pomyslela jsem si, když jsem kufr přendávala do Paďoucha, zatímco Vladimír ve snaze zbytek klíče vydolovat, jej do spínací skříňky vtlačil jako zubař plombu do šestky.

„Dáš to do pořádku, viď, zlato?“ usedl vedle mě a dveře zavřel takovou silou, až lahodný hlas linoucí se z kazety v autorádiu začal štěkat. Ve snaze oblíbenou kazetu zachránit jsem ji chtěla z přehrávače vytáhnout, ale přehrávač se pustil se mnou do boje a během chvilky vyhrával náskokem tří metrů. V tu chvíli se moje obavy z toho, že se v té barabizně za rok ustýskám, proměnily ve zjištění, že to bude úžasná roční relaxace. Taková roční pohodová dovolená. Vladimír mě líbnul svým buldočím stylem, po němž mívám pocit, že si nejmíň týden nemusím mýt nejen obličej, ale i krk a zaševelil: „Budeš mi scházet, víš to? Dávej na sebe pozor, nic nedělej, a kdyby bylo třeba, víš, na koho se obrátit.“