PETRA NACHTMANOVÁ

NA PSÍ UŠI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 21. a 18. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © DLR Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-28-1 (epub)

ISBN 978-80-88272-29-8 (mobi)

Kapitola 1

Lidé doslova bláznili z neustálých klimatických proměn. V prosinci kvetly na louce sedmikrásky, nyní na začátku dubna odhazovali sníh z cest a silnic. A to se ještě správné aprílové počasí pořádně nerozjelo. Zatím ukazovalo jen tu mírnější část, sice se sněhem, ale s prosluněnými dny.

Marek Bureš si vyklepal jednu pracovní rukavici, kam mu zalezlo několik pilin. Dořezal objemnou várku dřeva. Nyní se chystal na přemisťování jednotlivých kusů do kůlny. Když dorovnal další řadu, kouknul na psa Bena. Ležel na zemi a spokojeně ohryzával kost z buvolí kůže. Za několik sekund toho zanechal a svůj pohled zaměřil směrem k brance. Marek se též ohlédl.

„A sakra! Cos zase provedl?“ povzdechl si spíše pro sebe, než aby káral svého chlupatého přítele.

Helena Mráčková vypadala pěkně i ve vaťáku, v montérkách a dlouhé kostkované košili. Pětačtyřicetiletá sousedka oplývala takovou energií, že jí mnohdy jen tiše záviděl. A to byl o pět let mladší. Vyřídila absolutně všechno skoro hned a nenechala se odbýt ani namyšlenými panáky na městském úřadě. Pořádně rozjela byznys jako chovatelka drobného zvířectva. Na svých velkých pozemcích obce Mourov se starala o stovky kusů králíků a drůbeže. Ne, tipoval by, že už se blížila k tisícům. Zvířata mu nevadila. Zvykl si na jejich přirozené zvuky. Dokonce by mu i vadilo, kdyby náhodou Hela svůj chov zlikvidovala. Občas si brala brigádníky, ale většinou se o vše postarala sama.

Několikrát si všiml, jak svým zvířatům vymýšlí různé vychytávky, aby celý chov odpovídal nejnovějším normám. Nechyběla jistá přátelská tvář, aby tu vše žilo v přirozeném prostředí a nikdo nezůstal utlačovaný na několika centimetrech v kleci.

Ben se však občas vydováděl na cizím majetku. Lítalo peří, chlupy, pařáty a prádlo ze šňůry.

To si pak Helenka neodpustila řádění u Marka. Nadávala mu, zjednávala nápravu a moc jí to slušelo, i když se zlobila.

Ani dnes se Hela neptala, jestli může dál. Otevřela branku a rázně vešla. Už z dálky viděl, jak v ruce nedrží nic živého. Jedna ze slepic již dožila a měla to za sebou. Poléval ho pot a stoupl si raději před Bena, aby instinktivně zajistil aspoň malou překážku mezi ním a vytočenou ženou.

Ne, ani jeden neudělal sebemenší pohyb. Nechali Helu, aby sama došla ten několikametrový úsek od branky až k elektrické pile na dřevo.

Stále si vykali. Před třemi lety od ní odešel manžel. Divil se mu, vždyť se s ní nikdy nemohl nudit, navíc šlo o přirozenou krásku. Zrála věkem jako víno. Zdeněk asi příliš nezvládal její neutuchající tempo stále něco nového tvořit a vymýšlet. Anebo se zalekl, že se brzy začne podobat svým zvířatům. Jak se tradovalo, časem se začne člověk podobat svým mazlíčkům. Jo, kdyby vypadala jako králík, to by ještě šlo. Co ale kachna, slepice nebo odporný krocan? Pousmál se nad touto myšlenkou. Krůta, co právě zahlédla červenou a hodlá útočit.

„Moc se nesmějte, Ben zase řádil mimo domovský území!“ vyštěkla rázně a Ben ji odvážně napodobil po svém psím způsobu. Zdvihla zakousnutou slepici před Markův obličej.

„Pane Bureši. Pořádně se podívejte, co nesu!“

Ženská bláznivá! Pomalu mu to strčila až do pusy. Ben se posadil, zavrtěl spokojeně ocasem a vyplázl samým štěstím jazyk. Jeho oči hypnotizovaly zlehka se pohupující opeřený dárek.

Marek na chvíli přivřel oči. Jak elegantně vybruslí z ošidné situace? Jindy by Bena pokáral, uložil mu trest a vyrovnal ztráty. Jenže dnes ho nesmí zradit, když slaví narozeniny.

Nešlo o Benův pravý den narození, ale znovuzrození. Právě před třemi lety ho našel přivázaného jako malé štěňátko u stromu. Kdo by tehdy tušil, jakého získá věrného kamaráda a skvělého lovce, ale vysvětlujte lovecké vášně sousedce, které vyplňuje život kvokání, kejhání a podobné intenzivní zvuky. Chápe ji. Ochraňuje je jako oko v hlavě do doby, než je majzne a stane se z nich spotřební zboží pro stále mlsnější lidstvo.

Bena častokrát chválil. Stačilo mu pár minut, aby něco ulovil a přinesl to v tlamě. Dokonalý lovec! Takových schopností si cenil, jenže se ještě nenaučil rozeznávat, co je určeno k chytání a co dostalo zákaz lovu. Ano, uměl poslouchat, ale někdy…

„Tak, co tomu říkáte?“ ozvala se sousedka, protože se dosud ani nevyjádřil, a ještě víc mu přistrčila uhynulý drůbeží kus k puse. Slabší žaludek by nevydržel. Dokonce zapomněl i pozdravit, ale ona také nikomu nepřála dobrý den. Zatím stále nic nenamítal. Vymýšlí správnou taktiku a odpoví, až ho obšťastní nějakou další otázkou.

Bena přestalo bavit sedět a začal skákat do výšky, aby ukořistil trochu zábavy. Marek ho okřikl a hodil mu kost o kousek dál. Naštěstí odběhl.

„Viděl jste to? Poznal ji.“

„Koho?“

Zakroutila nevěřícně hlavou a překvapeně se dívala na souseda. Je možné, že by si dosud nevšiml? Ale ano, udělal to. Jen se dnes vynasnaží vyvléct z chyby, kterou zavinil špatnou výchovou čtyřnoháče. Naklonil tělo na stranu a o krok ustoupil. Uvědomila si, že to trochu přehání. Div, že mu nenacpala peří mezi rty. Rychle sklonila hlavu, jelikož se pousmála při té představě. Když ji znovu zdvihla, vrátil se jí ten zamračený a nadřazený výraz.

„Mrtvá slepice. Proč ji nepřinesete rovnou na paprice?“

Konečně se rozmluvil. Vlastně ráda poslouchala jeho hlas. Byl tak mužný a připomínal jí jednoho hollywoodského herce, dosud nepřišla na to, jakého, ale tu záhadu brzy rozlouskne. Stačí si najít čas na sledování amerických filmů.

„Však vás ty vtípky přejdou. To byl zase Ben.“

„Ben? Nééé, slepice ho vůbec nezajímají. Opravdu.“

„Kdyby existoval přístroj na měření zájmu, myslím, že v tomhle případě by prasknul.“

„To jsou jen vaše domněnky. Víte, on dneska slaví narozeniny. Je přežraný.“

„Nesu zakousnutou slepici, ne sežranou.“

„No, to bychom asi nerozsoudili. Jedině pitvou žaludku.“

„Co s ní?“

„Nevím. Tak na polívku, na paprice nebo na jiný způsob? Ben je v tom tentokrát fakticky nevinně. Nebo se ji chystáte zakopat na hřbitově zvířátek?“

„Proč zrovna na hřbitov? Udržuji se slepicemi a jinou drůbeží pouze konzumní vztah. Ne přátelský.“

„Tak vidíte, aspoň vás rozlučka tolik nebolí.“

Podívala se na něho, jako by mu moc nevěřila. Potom se však zcela nečekaně usmála.

„Hezky se z toho vylháváte, jen co je pravda. Aspoň se dokážete za někoho postavit. Tak Beník má narozeniny? Proč jste mu nepřipravil pořádnou oslavu? Necháte ho ležet na zemi a ohryzávat kost.“

„Jakou oslavu? Proč?“

„To nic. To jsem si dělala jen legraci s tím psím slavením.“

„Aha. Narážíte na Pudliona.“

„Asi tak. A taky na ten váš hřbitov. Vy mi cpete pohřbívání a já vám slavení. Dobrá kombinace, ne?“

„Hmm,“ zamručel a přál si, aby odešla. Připadala mu milá, neodolatelná a zábavná, navzdory tomu, co tiskla v ruce a nejspíše si myslela, že jde o plyšáka, který vypadá roztomile, když si ho přehazuje z ruky do ruky a mává s ním na všechny strany.

„Rád vás poznávám, milá slepice.“ Uklonil se a potřásl jedním pařátem.

„Vy jste ale kašpar! Vezměte si ji. Je to dárek pro Bena, když má ty narozky. Popřeju mu sama, to se neobtěžujte.“

Předala mu ztuhlou slepici. Dosud se ani nevzpamatoval, když svůj přísný hlas změnila na tak neskutečně milý. Bohužel to nepatřilo jemu.

„Beníku, pojď sem!“

Poslušně přiběhl a nechal se od ní objímat. Nevěrník jeden! Chvilku se s ním tak důvěrně mazlila, až začal pochybovat o tom, že to spolu nedělali už dřív. Vůbec to nevypadalo na nenávist, naopak by vsadil na nebezpečně se projevující lásku. Ben jí olizoval boty, dokonce i obličej, ale to ho okřikla. Potom mu cosi záhadného šeptala.

„Bene, k noze! Fuj!“ zavolal ho, když už Hela nezvládla převahu čtyř pacek a z posedu na bobku se svalila na zem. Začal ji ještě víc olizovat a přísahal, kdyby nebyl vykastrovaný, že na něho leze nějaká velká jarní touha.

„Jen ho nechte. Hraje si.“

Sklonil se a dotkl se její ruky. Okamžitě se odtáhla, vstala ze země, oklepala si sníh. A když bez rozloučení odcházela, střelila po něm pohledem. Nedíval se. Hodil Benovi klacek a staral se o uklízení polen pod stříšku.

*

Venku pobyl další hodinu. Odepřel Benovi darovaný slepičí kousek, na hraní mu bohatě stačily kost, klacek a pískací míček. Mrtvý kus vložil do igelitového pytle a záhy do popelnice. Nemělo smysl nic zahrabávat, protože to by se minulo účinkem.

„Jdeme domů.“

Položil ruku na kliku a pustil psa. V tento slavný den se držel hesla: „Nejdřív pes a potom pán!“ Vyndal z lednice domácí klobásy, hořčici a ukrojil chleba. Počítal s tím, že dostatečné množství ukrojených kousků skončí v tlamě oslavence. Výjimečně. Zašel ke schodům do prvního patra a vzal si dvě plechovky piva. Schody používal k výšlapu skutečně výjimečně. Bohatě mu stačilo přízemí. Ze zbytku domu a půdy udělal takové skladiště nepořádku. Ale co, nikomu se nemusel zpovídat. Sedl si do křesla. Vnímal praskání dřeva v krbu. Jinak zaznamenal ten milovaný klid. Ticho. Po několika vteřinách sáhl po plechovce s pitím. Nedokázal přestat pít, dokud nevyprázdnil celý obsah. Z tohoto důvodu si přinesl rovnou dva kousky. Opřel hlavu o opěradlo křesla a zasnil se. Pustí si film v televizi. Snad najde ovladač dřív než Ben. On to myslel dobře, ale po jeho podání z tlamy do ruky se stejně musel zvednout a opláchnout ten oslintaný přístroj.

Zavřel oči a zaslechl šustění alobalu. Lekl se. Tohle rozhodně nepatřilo k jeho vybavení domácnosti. Rychle vyskočil a spatřil Helenu. Podle výrazu v jejím obličeji usoudil, že ji právě vyděsil. Ona to samé! Stála tu jako přízrak a v rukou držela skleněnou zapékací nádobu s jídlem. Hezky provoněla pokoj. Za chvíli mu z té vůně začne kručet v žaludku. Vždyť ještě nestihl sníst ani kousek uzeniny s pečivem.

„Co tady děláte? Jak jste se dostala dovnitř?“ vyhrkl nakonec.

„Moc se omlouvám. Ben mi otevřel.“

„Aha, neomlouvejte se. Občas otevírá, ale většinou jen lidem, které má rád.“

„Ehm. Přinesla jsem vám kuřecí nákyp. Tedy vlastně Benovi. K narozeninám. Ale vy si klidně taky nandejte.“

„To jste moc hodná. Mám si nandat jídlo, které jste uvařila pro psa?“

„Ne, takhle jsem to nemyslela. Já to taky jedla a schovala si ještě porci. Je to čerstvý. Měla přijet sestra s manželem, ale nedorazí. Já bych to sama nesnědla. Dcera nerada těstoviny. Tak jsem si řekla, že Benovi udělám radost.“

„Aha, promiňte. Položte to na stůl, já mu pak nandám do misky. Taky si vezmu.“

„Dobře.“

Všiml si jejích třesoucích se rukou. Vypadalo to na dost těžký náklad. Nebo nervozita? Z obličeje si odhrnula neposlušný pramen hnědých polodlouhých vlasů. Chovala se tak podivně roztomile. Doufal, že po něm nebude požadovat zabití a oškubání několika kusů drůbeže. Nedávno tohle absolvoval Kamil. Jenže on prohrál sázku s Pavlínou, s Heleninou dcerou. Pravidelně k němu chodila do tetovacího salónu a jednou je napadlo se vsadit, jestli jí nový motiv stihne perfektně do hodiny. Nezvládl to, protože ho vyrušila pošťačka s rekomandem a asi se stovkou otázek, proč si něco vytetovat na rameno.

Na mžik se střetl s jejíma zelenýma očima. Uhnula a omluvila se za rušení.

„Už půjdu. Stejně spěchám, aby se mi nespálil koláč v troubě.“

Přikývl. V ten samý moment si uvědomil, že ani nepoděkoval. Okamžitě zrudl, jak se styděl za svoje neomalené chování. Nedorazila sem bojovat za práva domácích ptáků, ale darovala jim určitě moc dobré jídlo, protože se nemohl nabažit toho aroma.

„Moc vám děkuju. Opravdu. Snad jste to neotrávila.“

Pokusil se o vtip. O dost blbý. Zamračila se. Obrátila se a pak jen zaslechl, jak si přijde pro nádobí v týdnu.

„Heleno, přinesu vám to,“ vyběhl rychle za ní ze dveří, aby měl jistotu, že ho uslyší. „A o té otravě to vypusťte z hlavy, to byl jen blbý vtip. Odpustíte mi to?“

„Ano. Nic se nestalo.“

„Fajn. Mějte se skvěle. Ať vám dupou králíci!“

„Děkuji. Nashle.“

Kroutil očima nad svou neschopností. Ben by zabodoval mnohem lépe, ale ten už určitě porcoval klobásy nebo nákyp rovnou ze stolu. Jak na to pomyslel, rychle se vrátil. Ben zrovna stál na zadních a načichával k jedné z klobás. Než ho stačil okřiknout, sebral si jeden největší kousek a rychle utíkal ke své misce.

„Fajn, všechno nejlepší,“ prohlásil nakonec a šel si do kuchyně pro lžíci. Pustil si napínavou detektivku, při které zjistil, že snědl skoro všechno sám.

Kapitola 2

Auto dorazilo k cíli. Valerii chvilku trvalo, než si to dostatečně uvědomila. Zvedla hlavu od plastové krabičky, narvané zeleninovým salátem s grilovanými kousky kuřecího masa. Pořádně se posilňovala na focení v mrazivé zimě. Stejně ty profi fotografie nepřežije ve zdraví, minimálně ji čeká děsná rýma. Ale za ty prachy to stojí!

Dožvýkala sousto a podívala se z okna. Až děsivá přírodní romantika. Zasněžené pole, cesty, lesy a kopce v dáli. Široko daleko ani živáček. Možná nějaký ptáček, ale trpěla krátkozrakostí, všechno menší než orel ani nezaregistrovala.

„Už jsme tady?“ ptala se pro jistotu.

„Jo. Přesně podle plánu, lásko.“

„Hmm. Ještě si přemaluju obličej, jedla jsem.“

„Tak dělej, jo?“

Ušklíbla se. Zvláštně nepříjemný pocit, když se přiměla mluvit s tímhle mužem, který dosud ani netušil nic o přicházející pořádné bouři. S Pavlem Bruskem se znali od střední školy, tehdy se o něho extra nezajímala. Okouzlil ji až dva roky po maturitě, kdy se vyšvihl na vyhledávaného profesionálního fotografa nejrůznějších reklamních kampaní. Jako modelka získala ideální partii pro svou kariéru, horší pozici pro skutečný život. Hodně věcí mu tolerovala, předstírala, že se vůbec nestaly, ignorovala je, ale jednou přijde moment, kdy všechna trpělivost končí.

Pět let společného soužití ji přivedlo na okraj samotného pekla. Už se odmítala zmítat v tom ohni úplně sama.

„Pavle, můžu se tě na něco zeptat?“

Vůbec se necítila v pohodě. Její hlas dostal úplně jiný tón. Rozrušení zapracovalo. Srdce víc bilo. Už si představovala jeho prudkou reakci. Pokaždé ho rozčílila pravda.

„Na co?“

„Na Dianu Márovou.“

„Proč?“

„Prý to s ní táhneš už rok. Divoký sex. Neskrývaná vášeň na každém rohu. Alkohol. Extáze. Automaty. A zase sex, nespoutanost a rozkoš.“

Cítila, jak se jí třese hlas i ruce. Neodpovídal. Civěl beze slov ven z okýnka. Nevnímal. Jako kdyby neexistovala.

Ze zadního sedadla mu zaklepala na rameno.

„Haló, prober se. Na něco jsem se tě ptala.“

„Jdeme fotit. Celkem brzy se stmívá a správný světlo je důležitý.“

Nic? Neslyšel ji? Vyhýbal se odpovědi. Copak mu nestála ani za trochu vysvětlení? Po těch letech jejího mlčení?

„To myslíš vážně? Ignorovat, co jsem ti právě sdělila?“

„Stejně se se mnou nerozejdeš, tak co řešíš? Oblíkni si ten kožich a vyrážíme k lesu.“

Sundala si kalhoty a mikinu, přes spodní prádlo přehodila kožich, který zabral půl prostoru na zadních sedačkách. Dost se v něm potila. Jestli hned nevyleze, čeká ji další zkrášlovací proces, protože jí vše sleze z obličeje. Pavel vystoupil z auta, opřel se o kapotu a zapálil si cigaretu.

Sotva vylezla a zabouchla dveře, zabořila se podpatky kožených vysokých kozaček do sněhu. Tiše zalamentovala a soustředila se na Pavla. Dost ji vytočil, když zůstával klidný, zatímco ona se zmítala v nejistotách a v potřebě, aby jí konečně řekl pravdu. Právě nabírala sílu na pořádnou hádku. Nenechá se odbýt. To ani náhodou.

„Miluješ ji? Proč bys jí jinak dával ten zásnubní prsten z bílýho zlata s briliantem?“

Nic. Mlčel.

Pavel nesl fotoaparát a další vybavení v brašně přehozené přes rameno. Šel asi pět kroků před ní a vzdálenost mezi nimi se stále zvětšovala. Valérie za ním zaostávala, protože chůze sněhem ji naprosto vyčerpávala. Zároveň se s v ní vařila krev. Rozčilení se stupňovalo s každým zdolaným metrem.

„Ten hnusnej sníh! Ani se v něm nedá pořádně chodit!“ řvala jako smyslů zbavená.

„Neřvi. Už jsme tady.“

Pavel čekal, dokud Valerie nedojde k němu. Okamžitě poznala, že se jeho rozčilení vystupňovalo. Stačí chvilka dalšího popichování a vysype ze sebe svoje přiznání. Normálně by tu mohli natáčet film pro nenapravitelné romantiky. Za nimi zasněžený les, všude klid, bílo a oni dva. Objali by se, líbali, váleli ve sněhu, třeba i postavili sněhuláka. Jenže tyto myšlenky jí přišly poněkud zastaralé a opotřebované.

„Tak se dáme do práce. Nejdřív zapózuj s tím kožichem, pak vystrč nohu, trochu si ho popusť přes ramena. A tak dále, vždyť to znáš.“

„Jasně, znám. Uniká mi úplně něco jinýho.“

Upřeně se na něho dívala. Pavel mlčky opětoval její pohled. Nehodlala uhnout jako první. Přesně odhadla, kdy se souboj vyhrotí a vyleze z něho to dlouho ochraňované tajemství.

„Vali, stejně by ses to dozvěděla. Ona čeká dítě.“

„Cože?“

„Moje dítě.“

Ani se nepohnula. Zírala do sněhu a myslela, že snad pod tak přímým pohledem úplně roztaje. Zůstane z něho voda. Proud hořkých slz, které zadržovala vší silou. Nyní hrdě vztyčí hlavu a nedá ani trochu znát, jak hluboce ji tím ranil.

„Myslela jsem, že jsi mi kdysi jasně řekl, že nikdy nechceš dítě.“

„To není pravda. Ty jsi říkala, že nikdy. Já tvrdil, že zatím určitě ne, že třeba někdy později.“

„Aha. Takže všechno je najednou moje vina? To jsem od tebe fakt nečekala.“

Křičela. Neudržela se. Ani neví, proč se rozčilovala, když si vynutila pravdu. Neustále se rozhlížela, aby unikla těm provinilým pohledům. Ne, vlastně nešlo o žádné provinění. Mluvil tak lehce, radostně a sálal štěstím.