EVA BRABCOVÁ

I DOKTOR JE JEN CHLAP

Edice PETUNKY

Huntířov, 2022

© Eva Brabcová, 2022

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 63. a 47. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Poppy Premades

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-00-7 (epub)

ISBN 978-80-88483-01-4 (mobi)

1. Milenec

Oslavila jsem pětačtyřicátiny a ze všech stran slyšela, jak vypadám výborně, jak by mi nikdo můj věk nehádal, že vypadám nejvýš na pětatřicet. Moc dobře se to poslouchalo, ale já bych to nejraději slyšela od Karla, od mého manžela. Byli jsme stejně staří, ani on nevypadal na svá léta a Adélka, naše dcera, se radovala, že to snad bude mít v genech po nás. Mohla bych být tedy spokojená, kdyby…. Karel byl stále tím manželem, který se snažil hmotně svou rodinu zabezpečit co nejlépe, nikdy nechodil po hospodách. Jenže jakmile se setmělo a my hupsli do postele, najednou to byl někdo jiný, cizí. Trvalo to půl roku, rok, a já si začala připadat stará, ošklivá, nepřitažlivá, sebevědomí minus. Snažila jsem se s Karlem o tom promluvit, ale ve chvíli, kdy jsem tohle téma načala, tvář se mu zkřivila nevolí, a nakonec mi řekl, že kterej chlap by chtěl ženskou, která se mu sama podbízí. Protože jsem ze všech stran slyšela spíš to, jak se manželky vymlouvají na bolesti hlavy, aby ušly manželským povinnostem, překvapilo mě to. Ale řekla jsem si, že ať je po jeho. Dělala jsem, jako by sex neexistoval. Naše soužití se podobalo soužití sestry s bratrem. Byla jsem mrzutá, propadala jsem depresím a probrouzdala jsem hodiny na internetu ve snaze najít odpověď na to, proč mě manžel nechce. Karel byl zdravý, ani jsem si nemyslela, že by měl věk na to, aby mu večer stačilo dát mi pusu na tvář a usnout. Adéla byla vždycky nejen dcerou, ale byla i mou kamarádkou a já její. Možná to nebylo nejvhodnější, ale já se s tímhle problémem dceři svěřila. Bylo jí pětadvacet, dva roky chodila s Ondřejem, o životě už také něco věděla. Jejich vztah nebyl zrovna procházkou růžovou zahradou.

„Táta je třeba jen přepracovanej, vždyť se na to podívej – dělá každý den víc jak dvanáct hodin, kolikrát i o víkendu.“

Měla pravdu. Můj muž byl totiž workoholik. Jenže já už neuměla vidět výhody jeho posedlosti v tom, že si můžeme dopřát co chceme, že nemusíme každou korunu obracet. Byt jsme měli zařízený, kousek světa jsme už také viděli, proč by se měl Karel pořád jen hnát za penězi? Já tu jeho pracovitost začínala proklínat. Ano, ženská za tím nebude, na to je moc velký charakter, říkala jsem si v duchu, ale je to prostě sobec, protože zrovna jako jídlo a pití člověk potřebuje k životu lásku. A co naplat: bez té tělesné jsem prostě mrzutá, nic mě nebaví, bolí mě hlava a připadám si jako ta nejošklivější z ošklivých.

„Co to tu řešíte?“ vyzvídal Ondra, který právě dorazil, protože se chystali, že půjdou do kina.

„Ty se nezajímej, co tu řešíme. Přišel jsi o hodinu pozdě, a tudíž kino nestihneme,“ odsekla mu dcera.

„Musel jsem pomoc Milanovi s tím jeho kočkolapem, dřív jsem to prostě nestihnul.“

„No jo, ten tvůj Milan. Ten si nikdy nedá se ženskýma pokoj, co?“

„Nedá, ale teď nikoho nemá. Tu jeho Ivonku mu přetáhl manžel zpátky do manželskýho hnízda.“

„O kom to mluvíte?“ zajímalo mě.

„To je kolega z práce, Milan, takovej věčnej lovec žen. On je totiž na starší, mladý prý neví, co chtějí. Teď to rok pek´ s nějakou Ivonkou, bylo jí skoro pade a dala mu padáka.“

„A kolik mu je?“

„Milanovi? Hm, asi třiatřicet.“

Vykulila jsem oči.

„A to chodil s padesátiletou babou?“

„A proč ne? On jí nic nesliboval, bylo to o hezkých chvilkách a když jim to vyhovovalo…. A navíc vypadala moc dobře,“ řekl Ondra, jako by to bylo to nejpřirozenější na světě.

„Jo a za chvíli se tu staví. Slíbil jsem mu půjčit paměťovou kartu do foťáku,“ cvrnknul Adélu do nosu.

Jen jsem se otočila, že půjdu udělat kávu, zazvonil zvonek.

„Už je tady, může jít dál?“ zeptal se Ondra.

„Proč ne,“ pokrčila jsem rameny a šla zapnout konvici. Nachystala jsem kávu do hrníčků, když se ve dveřích objevil pohledný mladý muž a pozdravil mě.

„Dáte si s námi kafe?“ sahala jsem po dalším hrnku, on se usmál a řekl, že rád.

Pak jsem se už věnovala domácím pracím a jen na chvilku si s mladými sedla, abych si vypila svou kávu. Prohodili jsme pár vět. V jejich přítomnosti jsem se cítila moc dobře, takže se mi na chvilku vrátila má pověstná dobrá nálada a smysl pro humor a když jsem sklízela hrnky ze stolu, všichni se smáli a Adéle tekly slzy smíchu po tvářích. Jenže sotva odešli, padlo to zase na mě, připadala jsem si jako směšná stará figura. Tím spíš, že byl už večer, Karel se vrátil z práce a tvářil se, jako bych nebyla víc než myčka na nádobí. Pustila jsem si televizi, hráli nějaký zamilovaný film. Spíš bych řekla, že do erotického neměl daleko. Když jsem si pozdě večer lehala vedle manžela, neodolala jsem.

„Kájo?“

„Hm…“ zabručel a ani se nehnul.

Překulila jsem se k němu na jeho polovinu postele a položila mu ruku na hruď. Jemně ji odsunul a řekl, že je utahanej jako kůň, že si vůbec neumím ani ve snu představit, jakej má v práci blázinec.

„Ne, to si nedovedu představit! Myslíš snad někdy na něco jinýho než na práci? A co jako mám dělat já?“ zaječela jsem hystericky.

„To ti mám povídat, že prostě nemám chuť, že jsem unavenej? ….“

„Protože jsi přepracovanej! Tak proto nemáš chuť! Jsi nezodpovědnej, protože i tohle prostě k životu patří! Jsem tvoje žena a ty se ke mně chováš jako bych byla věc!“

Nic nebylo platné moje odhodlání, že budu mlčet jako ryba, že budu trpělivě čekat, až začne Karel loudit. Bylo to silnější než já.

„Ty vůbec nic nechápeš! Tohle místo je šance vydělat nějaký peníze, postoupit, co neudělám teď, to už nedohoním,“ argumentoval Karel.

„A to to musí trvat rok, jo? Nebo to bude trvat ještě další?“ nepřestávala jsem ječet.

„Nevím! Ale je to pro mě hodně důležitý. Dobrou,“ zasyčel Karel, převalil se na druhý bok a dělal, že tam není. Odnesla jsem si peřiny do obýváku a probrečela noc. Cožpak já jsem nějaká jeptiška?

„Hele, mami, víš, že se Milanovi líbíš?“ nevinně se zeptala Adéla asi týden po téhle roztržce.

„No a prej by si dal rád říct,“ zasmál se Ondra.

„Teda Ondro, jak to mluvíš s mámou?“ pohoršila se Adéla.

„Jak mi zobák narost,“ řekl ten náš hoch.

Asi dva týdny na to mě Ondra poprosil, jestli by mohl něco nechat u nás pro Milana, že by si to vyzvedl. Přivlekl jakousi hnědou krabici s tím, že jsou to nějaké díly na počítač, které Milan nutně potřebuje, a protože on odjíždí na služebku, tak že si to vyzvedne jeho kolega u nás. Druhý den odpoledne si Milan pro balík přijel. Pozvala jsem ho na kávu tak samozřejmě, jako každého jiného, koho znám. Pila jsem ji a nevnímala tu hnědou tekutinu, jak chutná, ale vnímala jsem hnědou barvu Milanových očí. Moc jsme toho nenamluvili, ale jiskřilo to mezi námi neuvěřitelně.

„Zvu tě na večeři, půjdeš?“ bez zeptání mi začal tykat, díval se mi do očí a vůbec pohledem neuhnul.

Nepřemýšlela jsem, nechala hrnečky na stole, vzala na sebe bundu a sedla do jeho vozu. O té smršti, co se odehrála během příštích čtyř hodin v jeho bytě, se mluvit nedá. Moje hladové tělo nenasytně bralo, co se mu nabízelo a mozek byl vypnutý pro případ, že bych si snad uvědomila, že Milanovi je o tolik let méně než mně a že je to navíc kolega kluka, který chodí s mou dcerou.

Když jsem pak ležela vedle něho na zemi, protože gauč nám byl malý, pomaličku polehoučku jsem přicházela k vědomí a začínala jsem se stydět.

„Jsi úžasná,“ pohladil mě Milan, jako by vycítil, nad čím přemýšlím.

„Jo, úžasná. Spíš padlá na hlavu. Není pedofilie snad trestná?“

Rozesmál se.

„Máš problém? Já ne. Já mám rád starší ženy, protože ty mladé...“

„Nevědí, co chtějí…“ doplnila jsem ho a rozesmáli jsme se oba.

Náš románek pokračoval dva měsíce. A zatímco já jsem rozkvétala, vrátila se mi dobrá nálada a spala jsem jak dudek, Adélka začala být smutná.

„Tak co se děje? Neříkej mi že nic. Říkáme si přece všechno, ne?“

„Chci se rozejít s Ondrou,“ řekla tedy a dokonale mě tím překvapila.

„Vždyť...vždyť je všechno v pořádku…nebo ne?“ zarazilo mě to, ačkoliv jejich vztah byl pro mne leckdy nepochopitelný.

„Ne, není. A už dlouho. Už půl roku váhám, jestli to ukončit. A teď jsem se rozhodla. Ale dělá mi pekelný scény.“

„Musíš trpělivě, musíš mu to vysvětlit…“ říkala jsem pouhá slova, protože obě jsme věděly, že tady je každá rada drahá. Že tímhle se musí prostě projít, musí to přebolet, že na to pomáhá jen čas.

„A proč?“ začala jsem větu, ale Adélka nesouhlasně zakroutila hlavou.

„Nechci o tom teď mluvit,“ řekla a já to respektovala.

Nebylo to hezké období. Ondra telefonoval, chodil kolem domu jako toulavý pes, nemohl přijmout skutečnost, že Adéla s ním dál již být nechce.

„Ondro, jste oba mladí, jestli vám to neklape, je lepší, že to skončí dřív, než byste se třeba vzali a měli děti,“ snažila jsem se mu to vysvětlit, když zase jednou hodinu seděl v mraze na schodech před naším domem a já se na to už nemohla dívat.

Tak zvláštně přimhouřil oči a pak mi tiše, ale důrazně řekl: „Prostě zařídíte, aby si to Adéla rozmyslela. Jinak řeknu vašemu manželovi, co se stalo mezi vámi a Milanem.“

Krve by se ve mně nedořezal.

„Co se stalo mezi mnou a Milanem?“ opakovala jsem po něm a pak se snažila o záchranu: „A co by se jako mělo stát? Pracuje tvoje bujará fantazie?“

Pohrdlivě si mě změřil a pak mi detailně popsal průběh mého milování s Milanem. Co má rád on, co já, prostě co a jak a navíc - kdy. Myslela jsem, že omdlím.

„To neuděláš!“ zašeptala jsem.

„Ale udělám,“ zasmál se, „nemám co ztratit.“

„Ty jsi opravdu nevídanej prevít, Ondro.“

„Zato vy jste vzor neposkvrněnosti, že jo? Neviny, věrnosti, charakteru!“

„Vypadni!“ zaječela jsem.

„Rozumíme si, ne?“ pomalu se zvedal, „vysvětlíte Adéle, že si to musí rozmyslet. Jinak já to udělám, to mi věřte.“

Když odešel, vyzvracela jsem všechno, co jsem ten den snědla. A dlouho do noci jsem přemýšlela, co udělám. Neměla jsem moc na vybranou. Takže druhý den večer, třesoucí se jak sulc jsem požádala manžela o chvilku času, že si musíme vážně promluvit. Zarazil se. Viděl, že se jedná o něco vážného. Neječela jsem, nehysterčila.

„Mám problém…“ a i když to ze mě lezlo jak z chlupaté deky, řekla jsem mu nakonec, co se stalo. Jak jsem vedle něho trpěla bez fyzické lásky, jak mi ubližoval tím, že o tom se mnou nechtěl mluvit, jak mě trápil svým rozhodnutím jen pracovat a milování odsunout kamsi na zadní kolej. A o tom, jak jsem prožila románek s mladým mužem a co po mě nyní Ondra chce.

„Je to magor,“ bylo první, co řekl.

Mlčela jsem a čekala, jestli vyrukuje s rozvodem, nebo co udělá.

„Cítím se hrozně, promiň,“ po chvíli mlčení sebral peřinu a polštář a odešel do pokoje. Týden se mnou nepromluvil. Do toho se ale ozval Ondra.

„Na tebe mám tak náladu,“ praštila jsem mu telefonem.

Objevil se večer u našich dveří, které otevřel můj muž rychleji, než jsem k nim já došla. A Ondra mezi dveřmi spustil. Začaly se mi dělat mžitky před očima.

„Drž hubu,“ zarazil ho můj muž, „neříkáš mi nic co bych nevěděl, ale stejně jsi mě překvapil. Jsi totiž obyčejnej práskač. Takhle se chová chlap? Vůbec se Adéle nedivím, že tě chce vymazat se svýho života!“

S tím mu zabouchnul dveře před nosem. Stála jsem jak solný sloup.

„Zvládneme to. Zvládli jsme už jiný věci,“ řekl, když kolem mě procházel a vzal mě kolem ramen.

Styděla jsem se jako malá holka, opřela se o jeho hruď, dosyta se vybrečela a oba se snažíme udělat za vším tlustou čáru. Tolik společně strávených let něco znamená a já věřím, že se nám to podaří.

2. Touha po samostatnosti

V den svých devatenáctých narozenin jsem se rozhodla, že je nejvyšší čas se osamostatnit. Teoreticky jsem to mohla udělat už před rokem, když jsem dosáhla plnoletosti, ale doufala jsem, že moji až přespříliš starostliví rodiče mě začnou brát jako člověka, který je plnoletý, vyučený a který má právo žít si svůj život podle svých představ. Omyl.

„Dokud budeš pod naší střechou, budeš poslouchat. Zatím se chováš nezodpovědně jako dítě,“ byla tátova slova. Do půlnoci doma, žádné diskotéky, žádný víkend s kamarády, prostě na noc jsem musela být doma a připadala jsem si jako ve středověku. Vlastík, můj přítel, přestával mít pro takový vztah pochopení a bylo mi jasné, že je jen otázkou času, kdy se někde zapomene s nějakým míň hlídaným děvčetem a mně pak zbydou oči pro pláč. Připadala jsem si jako bych patřila do vyprávění své babičky. A tak jsem na tom zapracovala a výsledkem bylo, že jsme si s Vlastíkem řekli na radnici své ano v době, kdy si moje kamarádky užívaly života plnými doušky a na nějaké vdavky neměly ani pomyšlení. Ale protože jsme neměli vlastní bydlení a naši nám nechali podkrovní místnost, až tak moc se toho nezměnilo. Jak jen jsem běsnila, když si mamka neodpustila poznámky o naší nezodpovědnosti, protože jsme si koupili vstupenky na hříšně drahý koncert do Prahy, namísto abychom šetřili na nábytek. Začínala jsem to doma nesnášet. Táta pořád mluvil o tom, že malérům je lepší předcházet a že o prevenci v každé oblasti života by se mělo učit na základní škole. Měla jsem z těch řečí husí kůži. Vydrželi jsme to půl roku a pak jsme se přestěhovali k Vlastíkově babičce do starého polorozpadlého domku, bez vody, bez toalety, bez ústředního topení. Vlastík naštípal dříví, objednal uhlí, nanosil vodu a na záchod na dvoře mě večer doprovázel s baterkou. Připadalo mi to tak romantické! Přes den jsem byla v pohodlí výrobny dortů, „doma“ u Vlastovy babičky mě pak zajímalo jen to, že jsme spolu a můžeme si dělat, co se nám zachce. Připadala jsem si konečně dospělá. Mou radost z nabyté svobody mi za nějakou dobu počala kazit skutečnost, že je mi zle. Ráno, v poledne, večer. Vlastně pořád. Až mě to donutilo zajít k lékaři. Začalo to obvodním doktorem, následovali různí specialisté. Prohlíželi mě, kroutili hlavami a mně bylo špatně čím dál tím víc. Pohlcení žaludeční sondy mě natolik vyvedlo z rovnováhy, že ani negativní výsledek mne nepotěšil a obrazně jsem se chystala zalézt zhynout do houští. Obvodní lékař se probíral stohem závěrů vyšetření, najednou pošoupl brýle na špičku nosu a optal se mne: „A kdy jste měla naposledy menstruaci?“

Touto otázkou mne vyvedl z míry tak dokonale, že jsem začala sečítat týdny, odečítat dny, umocňovat hodiny a násobit minuty a vzpomněla jsem si na úryvek z jakési knížky, kdy žena na tutéž otázku odpoví: „Jó, počkejte, pane doktor, to bylo, když Pepik od sousedů zabíjel prase. A druhej den na to chyt naši babku išijas. To bude…počkejte…. Před tejdnem měsíc!“

Tak i já jsem se nakonec dopočítala k datu, z něhož bylo patrno, že na tuto chorobu žádné pilulky nejsou. Čekala jsem miminko. Těhotenství jsem měla vyčtené z knížek a vysledované z televize. Ženy v jeho pokročilém stadiu se proto podle mne nepohybovaly jinak než ladným krokem, byly neustále dobře naladěné a u kafíčka zvesela rozprávěly se svými kamarádkami, jaký typ kočárku je zrovna v módě. Za pár měsíců jsem zjistila, že mnohdy se mi nejen že nechce u kafíčka rozprávět, ale že bych kromě kohoutku s teplou vodou, centrálního topení a hlavně pěkné toalety v bytě uvítala i pásový dopravník, abych nemusela ani chodit. Ladný krok se změnil v kachní kolébání a podle velikosti břicha jsem soudila, že budeme mít buď osmerčata, nebo menší slůně. Za další měsíc jsem se domnívala že to nebudou osmerčata ale jedenácterčata, kluci, a všichni do jednoho budou fotbalisti. Tu mne nožička dloubla pod žebry až jsem nadskočila, tu patička na mém močovém měchýři zrychlila můj krok. A do toho Vlastova babička umřela. Zůstali jsme v domku sami. Jejím odchodem z tohoto světa jako by odešel dobrý duch domu. Bylo tam tak divně a studeno, že i nádražní čekárna mi připadala útulnější. Nebyl tu nikdo, kdo by mě uklidňoval, když se voda dlouho neohřívala, ani když kamna vyhasla.

„Vlastíku, to je fakt strašný, myslíš, že by se tady nedal udělat záchod? Tady z té chodby prostě vybourat díru ven, přistavit takovou maličkou místnůstku…ani splachovací by nemusel být,“ žadonila jsem, když jsem během noci musela několikrát vstát a jít na tmavý dvorek.

„Vydrž, časem si pořídíme svoje bydlení. Tady do tý starý barabizny nemá cenu investovat,“ odbýval mě a v noci už se mnou s baterkou na dvorek nechodil a vlastně se už ani nevzbudil, když jsem se štrachala ven.

Začínala jsem být podrážděná. Mnohdy Vlasta vodu nedonesl a já kbelíky nosit nemohla. Neuměla jsem si představit jaké to bude, až bude miminko na světě. Malé dítě potřebuje spoustu tepla, teplé vody, svěžího vzduchu… Naše jsem zásadně na návštěvu nezvala a když jsem se s nimi chtěla vidět, navštěvovala jsem já je. Jejich vztah s Vlastou odumřel hned, jak jsme se odstěhovali. Rodiče znali podmínky, ve kterých bydlela Vlastíkova babička a nemohli mu odpustit, že jejich jedinou dceru do nich přivedl. Já si o tom myslela, že odpustit by to neměli spíš mně, ale táta tvrdil, že chlap se má o svou ženu pořádně postarat a že to jeho věc. „Vlasto, jsem v osmém měsíci. Bylo by třeba tady alespoň vymalovat. Nemůžeme přece přivést dítě do těch plesnivých zdí!“ zoufala jsem si nad manželovu laxností a začínala mít obavy z budoucnosti.

„Ty naděláš! To stačím udělat, než se vrátíš z porodnice,“ odbyl mě, sebral z věšáku bundu a mně bylo hned jasné, kam jde. Uvykl si navštěvovat hernu. Na rodinném rozpočtu jsem to zatím nepociťovala, protože dělával o víkendech melouchy a peníze, které tak vydělal, investoval zřejmě do těch hnusných barevně blikajících stvůr. Říci mu, že kdyby se peníze investovaly do domku, mohlo by všechno vypadat jinak, jsem si troufla jen jednou a se zlou jsem se potázala. Vlasta se v tu chvíli proměnil v sedmihlavou saň. Za pomoci kamarádky Míši a Alenky a jejího přítele jsme o jednom víkendu, kdy byl Vlasta pryč, vymalovali alespoň kuchyňku a pokoj, který byl zároveň ložnicí. A Vlasta? Nejdřív proměnu ani nezaregistroval. Když jsem se zeptala, co je u nás nového, rozhlédl se a když zaregistroval čisté stěny, začal zuřit.

„Co si tím jako chceš dokázat? Že jsem k ničemu? Že jsem takovej, jako to říkají o tobě rodiče?“

Překvapením jsem málem nezavřela pusu.

„No nekoukej tak, vaši to říkají dobře, že jsi pořád ještě nezodpovědnej harant! Jak jsi mě mohla takhle obejít? Copak si myslíš, že já bych to nedokázal? Říkal jsem, že to udělám, až budeš v porodnici.“

Začaly se mi koulet po tvářích slzy.

„A já myslela, že budeš rád! Ani to skoro nic nestálo, jen barvy a pozornost kamarádům.“

„A co si o mně asi tak teď pomyslí?“ křičel na mě. A mně pomalu docházelo, že jsem nezodpovědná, když jsem se nerozpakovala souhlasit s tím, že přivedu do těchto podmínek dítě. Do termínu porodu zbývaly dva týdny. V noci mě vzbudilo podivné vlhko. A jakmile jsem se probudila, začala jsem si uvědomovat podivný tlak v břiše. Ještě je čas! Co to je?

„Vlasto, probuď se,“ zatřásla jsem mu ramenem.

„Dej mi pokoj a dojdi si sama,“ zavrčel a otočil se na druhý bok.

„Asi už je to tady, musím do porodnice, bojím se…“

„Neplaš. Říkám vem si baterku a nech mě spát. Na rozdíl od tebe musím ráno do rachoty.“

Nevěděla jsem, co dělat. Opatrně jsem vstala a najednou mi bolest projela podbřiškem.

Table of Contents

1. Milenec

2. Touha po samostatnosti