PETRA NACHTMANOVÁ

ANDĚLSKÉ TRABLE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 58. a 41. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Designs EE

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-86-1 (epub)

ISBN 978-80-88272-87-8 (mobi)

1. kapitola – Nečekaná smrt

Hmm, umřela jsem. Při prvním zděšeném výkřiku známých a příbuzných se moje duše oddělila od těla, pak se svobodně a pokojně vznášela ve vzduchu.

„Marika neumře! Mariku oživí! Dělejte, vzbuďte ji! Zapomněla jsem jí něco důležitýho říct,“ vycházelo z úst mé starostlivé kamarádky Mileny, se kterou jsem prokecala minimálně půlku života.

Společně s přítomnými jsem pozorovala marnou snahu o poslední záchranu mé osoby. Záchranáři mi pumpovali život do srdce. Milenka mi lechtala chodidla, protože pořád doufala, že jde o nějaký můj blbý vtip a lechtání mě vždy probralo.

„Promiň, drahá přítelkyně. Tentokrát naostro...“ zašeptala jsem lítostivě, i když mi smutek přišel hodně vzdálený. Spíše jsem se topila v naprosté pohodě.

Přítomní záchranáři zvedali omluvně ramena. Stalo se. Můj osud byl zpečetěn a žádné další příhody se nenačítaly.

„Bohužel, oživení vypadá nereálně! Smrt nastala před chvílí a právě teď ji potvrzuji,“ prohlásil zpocený mladík, jak se trpělivě snažil a prožil svůj první smrťák. Chudák, snad ho tento zákrok nepoznamená na delší dobu a neukončí kariéru ve zdravotnictví. Ihned jsem poznala, jak je talentovaný, navíc mimořádně pohledný. Takové posily bych sama podpořila i svým zmrtvýchvstání, ale lenost a veselí přebraly hlavní slovo.

Vesele jsem létala nad vlastním tělem a děsně mě rozesmálo, jak blbě vypadám v mrtvém stavu. Kdybych znala čas mé poslední minuty, určitě bych se oblékla do něčeho lepšího, ne pouze do vytahaných tepláků a trička s medvědí tlapou, které jsem si koupila někdy před pěti lety v zoologické zahradě a tím podpořila porce žrádla pro šelmy za mřížemi.

Podívala jsem se na sebe hodně zblízka, prolezla jsem si i vnitřní orgány a zhrozila se, že se ještě v žaludku nerozložila tajně slupnutá arašídová sušenka. Raději jsem se z vnitřního prostoru vrátila zpátky ven a dívala se na tělní schránku, která dosloužila.

Obraz neklamal. Nezáživná mrtvola ležela pode mnou. Tak šíleně vážně jsem snad nikdy nevypadala. Ne, lžu. Občas jsem byla o dost smutnější a ještě ubrečená, když se mi nic nedařilo podle představ a řešila jsem velké trable. Jenže jsem měla pud sebezáchovy a necourala se kolem zrcadla. Spolehlivě by mi akorát prozradilo, kdo je na světě nejhnusnější a úplně na dně.

Kamarádka Ivona Koudelková se doslova trýznila, možná si v tom ale libovala. Jakmile se dostavil její plačtivý čas, stoupla si před zrcadlo a odcházela až v době, kdy na sebe přes slzy vůbec neviděla. Nejvíc plakala ve věku kolem padesátky, kdy svou slabost sváděla na hormony a přechod. Ne, nedívala se na sebe normálně. Úplně se hypnotizovala, lepila čelo i nos na sklo, šeptala si něco o ošklivkách, hnusném jídle, vráskách, celulitidě, o strašidlech a čarodějnicích. Sama sebe dodělala negativy místo snahy najít ztracený optimismus.

Někdy se nenacházela v úplné depresi, ale jen v poloviční. V těchto chvílích předříkávala sama sobě cosi o ošklivých káčátkách, která se stanou nádhernými labutěmi. Stále v sobě uchovávala naději s padesáti procentní šancí na zázrak, při němž se ocitne v úplně jiném těle, když na přeměnu bude pořádně myslet. Myšlení však nepomáhalo, tak začala hodně šetřit na plastiky a různé úpravy těla.

Dávky pravidelného mučení jí připravovaly další návaly slz, že by mohla vytopit svou mini zahrádku hodně pichlavých růží pod okny a kaktusovou sbírku na stolečku vedle masožravky Koudelky, jak si ji sama podle sebe pojmenovala a provozovala tak v praxi schopnost někoho zničit vlastními silami. Nevím, pojmenovat mouchu Kristián, a pak ji sežrat, mi nepřišlo jako dost účinná léčivá schopnost duše, ale každý si nakonec najde vlastní způsoby, jak se vypořádat s nástrahami života.

„Útěchou vám může být, že měla stará paní na odchod slušný věk,“ poznamenal druhý záchranář, viditelně starší a mnohem méně pěkný než začínající fešák doktůrek. Asi se už ve svých přibližně padesáti chystal do rakve, když si myslel, že po osmdesátce je člověk úplně odrovnaný.

„Jaká stará paní? Marika nebyla vůbec stará! Osmdesát let, co to dneska je?“ rozzuřila se Milena a schválně strčila do nosítek, která chlápkovi podlomila kolena.

Malá předsíň se zcela zaplnila lidmi. Poslední rozloučení, před odvozem pohřební službou, vypadalo dost tragicky. Brečeli, objímali se, hladili mě a probírali, do čeho mě převléknou, abych si spálení perfektně užila a vypadala jako šťabajzna z módních časopisů.

„Marika je mrtvá! Marika umřela! Příšerné!“ odráželo se z uší do uší a slzy zamlžovaly zrak.

„Nebuďte smutní, vesele si lítám,“ uklidňovala jsem je, ale nikdo mne neslyšel.

Teď jsem byla lehká jako pírko. Ne, ještě lehčí. Všechna tíha světa ze mě spadla a já se bláznivě chichotala. Chtěla jsem zakřičet, aby se netrápili, že se cítím hodně dobře, ale stejně neslyšeli moje vzkazy z onoho světa a uslzeným obličejem se tiskli na mou hruď.

„Maričko moje, tak už máš klid. Odpočívej v pokoji.“

Poděkovala jsem muži, ale ráda bych mu vysvětlila, že klid rozhodně nemám a myslím si, že mě čeká dost náročná šichta v nebi. Dostanu se vůbec do nebe? Asi ano, to bych se tady nenatřásala smíchy.

*

Cesta do nebe se neuskutečňuje okamžitě. Uvědomila jsem si jistou čekací lhůtu, než mě kdosi povolaný pustí na správnou trasu a já zaklepu na nebeskou bránu. Nezbývalo mi nic jiného, než ještě šmírovat ve známém okolí a víc si uvědomit, jak vše pozemské skončilo.

„Ach jo,“ povzdechla jsem si a pronásledovala zpečetěný osud lidské schránky do posledního okamžiku.

Tělo vtěsnali do černého neprodyšného pytle. Déle už tu nemělo strašit a zavánět posledními zbytky ztuhlého pachu potu, smíchanými s kuličkovým deodorantem Free a značkovým parfémem Dub-Šáhel. Ať si říká, kdo chce, co chce – pokud odejde duše z těla, už ta mrtvola není nijak přitažlivá, navíc z ní nevykřešete nic, co by připomínalo onoho zábavného člověka. Už jsem to nebyla já, jen takový obal, třeba jako od čokolády. To nejlepší odešlo a zůstalo jen prázdné pozlátko, povrchní zdobení.

Vím, v osmdesáti ženu zkrášlovaly úplně jiné ozdoby než ve dvaceti, ale i tak. Sáhnout na ruku, která se nehne, se nedá srovnávat s dotekem ruky, která hřeje, umí pohladit a pevně stisknout.

Neodvezli mě na hranici, ale do čekárny na popel. Zabalenou mě strčili do mrazícího boxu pro pozdější zpracování, tedy upálení. Nespolehlivý pracovník ovšem zapomněl řádně označit můj černý obal a já se stala obětí prvního zdejšího omylu.

Neohlášeně spálili mé tělo tři hodiny po příjezdu a já jim za trest zamíchala můj neposlušný popel do kávového lógru a čerstvě umleté kávy pracovníků pohřební služby.

Majitel zdejšího ústavu, pan Ivoš Zubatý, si dva dny lámal hlavu, koho nabídne k pozorování v případě, že se pozůstalí budou chtít rozloučit s celým tělem, ne pouze s popelem. Netušil, že posmrtnou podívanou mají všichni od nás zakázanou. Nechtěla jsem, aby okukovali vysloužilé tělo po perné celoživotní práci. Přála jsem si, aby na mě vzpomínali v dobrém.

Chichotala jsem tak bláznivě, že jsem nejspíše vysílala vibrační signály do ovzduší, jelikož majitel pohřebáku se během mých záchvatů smíchu vyjukaně rozhlížel po stropě a z očí se daly vyčíst jeho obavy, že tu nesedí úplně sám.

Půlku popela dali tedy do urny a druhou půlku mé pozemštiny spláchli spolu s lógrem do opotřebované záchodové mísy. Nakonec se rozhodlo, že do rakve vloží urnu s popelem. Kdyby se na mě náhodou chtěl někdo dívat, přiznají černou barvu omylu s tím, že se vyhnou lži, protože v rakvi budu opravdu já, jen v jiném hmatatelném skupenství.

Navíc se rozhodlo naúčtovat pozůstalým o dvě stovky dražší služby kvůli kávě, kterou budou muset pohřbít spolu se mnou.

Tři dny jsem si létala zbůhdarma sem tam po ponurých místnostech s propagačními materiály a doplňky určenými pro poslední rozloučení s nebožtíky. Jen jedna místnost vypadala veseleji. Zde měl Ivoš svou zašívárnu s gaučem a stěny polepil plakáty z kalendářů asi za posledních deset let. Na plakátech byly vyfocené samé svůdné ženy. Nejvíce ho asi vzrušovaly požárnice a vojandy, ty zde převládaly. Ano, jednou jsem ho zahlédla veselého a náruživého, když si pozval vysloužilou policajtku Mínu. Jenže podívaná nestála za nic, jelikož Ivoš nevypadal jako Belmondo a Mína měla hodně daleko do ženštin z plakátů.

Ve zbývajícím čase jsem si hrála na honičku s dalšími zdejšími duchy. Tady se konala naše poslední pozemská štace.

*

Nadešel čtvrtek třináctého dubna a představení mohlo začít. Vnučka Karolína byla jako vždy štědrá a zaplatila přemrštěnou částku i s úplatkem. Přála si, aby se mnou zacházeli i po smrti jako v bavlnce a pět stovek dýška si dnes sloužící zaměstnanec ani nezasloužil. Přeplatek si strčil do kapsy, usmál se a chichotal. Srdce mu bušilo radostí, jak lehce přišel k extra penězům, protože oponu u rakve nezvedal osobně, ale pomocí tlačítka na elektriku.

Půlka důvěrně známého popela v urně také mlčela. A měla se ozvat, protože neodpočívala v rakvi podle posledního plánu, ale na okénku malé místnůstky na lopaty a jiná nářadí v plesnivém rohu chodby. Služba si druhého omylu všimla pozdě. Hudba ustala. Rozlučkové řeči nabíraly slzavé obrátky. Oni s otevřenou pusou předříkávali modlitby, aby nikoho nenapadlo chtít vidět otevřenou rakev.

Jenže já tohle všechno viděla na vlastní oči, protože jsem byla strážným duchem vlastního pohřbu předtím, než nadobro odletím do nebe.

Nejmladší vnučka Petra moc brečela. Kapesník měla promáčený a ušpiněný od prachu, protože jí stále padal na zem. Měla mě nejraději. Ne, to bych ostatním křivdila. Všichni mě měli moc rádi. Četla jsem jim myšlenky. Ani jsem netušila, že jsem byla tak oblíbená.

Kamarádka Milena seděla vedle mého muže Ignáce, který se plně soustředil na rakev a okolí. Vypadal zamyšleně. Mohlo by se zdát, že mě hypnotizuje zavřenou uvnitř, ale pouze mátl okolí. Soustředil se na květiny kolem rakve a na ní. Liboval si v té nádheře tady a já mu děkovala, jak se mu výzdoba povedla.

Vměstnal sem celou zimní, letní a umělou zahradu. Měla jsem tu tři věnce různobarevných růží. Dva smrčky ozdobené pomněnkami, kopretinami, kohoutky. Na zemi před rakví ležel náš oblíbený hnědý lavor na nohy. Místo osvěžující vody s příchutí máty a levandule tam pobývaly lekníny. Dále tu stály nádoby plné květů tulipánů, karafiátů, gerber, gladiolů, hvězdnic, aster, narcisek, kosatců a dalších květin, které jsem neznala jménem. Všechny byly uspořádány do zvláštního tvaru, a tak jsem jen vzdychala: „Milující se květy, ach jo! Božínku, louko, skalko, květinářství na náměstí, lesíku za městem, už nikdy více se vaše řady nerozechvějí a nerozšumí pod mou levou nohou a pravou za ní. Už nikdy vás nespatřím, ale nikdy nezapomenu. Pevně tomu věřím.“

Vzdychala jsem a zároveň se cítila šťastná společně s Ignácem, jak mu naplánované květinové rozloučení ukázkově vyšlo.

On byl totiž velmi zvláštní člověk. Již pět let mi plánoval přesné složení pohřebních květin a věnců. Rovněž si namaloval plánek pro sebe, přestože byl o pět let mladší než já a dokazoval astronomickými doličnými předměty, že umře dost pozdě.

Ne, nezlobila jsem se. Jeho plány byly opravdu nevinné. On to nemyslel vůbec zle a neposílal mě do hrobu. Nepatřil mezi zloduchy. Tak vroucně mě miloval, že myslel na všechno, co nás ještě čeká. Navíc se mnohdy dost nudil a z přemítání se rodily podivnosti.

S Ignácem jsme prožili posledních třicet let života. Byl mým druhým mužem. Před ním jsem si vzala Martina, který byl dvacet let mým, ale i ne mým movitým a nemovitým majetkem. Před prvním manželským svazkem jsem byla svobodná a vlastnila kde koho. Před druhým manželstvím jsem si dala pětiletou pauzu od všech chlapů světa a bylo mi náramně dobře. Užívala jsem si svobodu, lásku k sobě samé, k toulavým kočkám a psům, ale i k chatičce u jezírka na samotě, kterou jsem si pronajala a zde se i seznámila s tajemným jogínem Grenadinem, který mě a mé čtyři kamarádky obral každou o třicet tisíc, když sliboval splynutí ženských duší s duší velkého dubu nad řekou.

Za tyhle a další zlodějské praktiky byl odsouzen pouze na dva roky vězení. My kamarádky jsme ho však proklely a po odpykání vězení na něho spadl strom a zabil ho. Ano, dub se pomstil sám. No, trochu mu pomohla jedna podvedená, která do dubu hučela prý dost dlouho, že ho ukecala a on provedl, co mu přikázala. Jistě, legendy vznikají jedině za pomoci zvláštních sil.

No nic, s Ignácem jsem žila spokojený život zralé a ještě zralejší ženy. S Martinem šlo o úplně jiný svazek. Vzali jsme se, když mi bylo pětadvacet let a jemu o pět víc. Byl mou opravdovou láskou i obrovskou nenávistí. Konkrétní cit se odvíjel podle daného přiznávacího období. Vlastně jsme spolu stále udržovali ideální vztah podle moudrosti: „Nenávidím a miluji.“ Ano, milovala jsem ho tak, že bych ho z té nadměrné lásky zabila. A nenáviděla tak, že bych ho z té nenávisti litovala a milovala od noci do sedmi nula nula (pak jsem většinou spěchala na autobus či vlak).

Martin byl se mnou stále neukojitelně spokojený, jelikož si stejně dělal, co zrovna chtěl. A podle libosti se vracel domů, aby si užil klidu, protože jinde to vřelo a ani nejodolnější člověk nevydržel neustálou pohotovost vystupovat zábavně a sexy. Naše začátky byly pochopitelně mnohem záživnější a zamilovanější.

Byl o pět let starší a vychloubal se, že naschvál umře dřív než já, aby se mi pomstil za život v mé přítomnosti. Spíš mu nevyhovovalo, když jsem se s ním rozvedla, když už zapomněl na poslední zábrany a ze slušňáka se stal obyčejný šmejd. Chtěl se mi smát při smuteční hostině. Těšil se, jak budu smutná, uslzená a zčernalá od hlavy až k patě (zčernáním myslel rozteklou řasenku po celém obličeji a černé zábaly místo oblečení. Černou jsem neměla na sobě ráda a on to moc dobře věděl).

Dokonce se opovážil se mi vysmívat. Juchal blahem, že budu truchlit, zatímco on se mi bude z nebe smát.

„Nevymýšlej si, ty do nebe nesmíš! To by tam pak mohl jít každý. Nepustí tě tam, tvoje duše dost prohnila. To já půjdu stoprocentně do nebe a nehodlám se tam s tebou ani na minutu potkat.“

„Ještě uvidíme,“ oznámil mi posměvačně, jako kdyby tušil, co

bude následovat.

Opravdu jsem truchlila, slzela a litovala, že odešel příliš brzy. Vlastně ve stejném roce, kdy jsem si brala Ignáce. Martinovi bylo teprve pětapadesát let, když ho klepla pepka. Infarkt dovede pořádně překvapit a zacloumat i s jinak „zdravým“ chlapem. Bylo mu úplně jedno, jaký má tlak, cholesterol, krevní tep a tak dále. Žil ze dne na den. Když ho něco bolelo, šlo hlavně o zuby, kam se přestal bát chodit, až když si ho vzala do parády jistá Evita Sikorová, která mu kromě odstranění zlobivých zubů dopomohla i k několika orgasmům.

Martinova smrt mě skutečně sebrala. Prohlížela jsem si jeho a naše společné fotky, svěřovala se těmto obrázkům, jak jsem ho neskonale milovala a on si klidně zmiznul z našeho dlouhého láskového období kvůli mizerným krátkodobým a jednorázovým akcím, někdy i pro prachy získávané nelegálním způsobem.

Den po jeho pohřbu jsem si včas uvědomila, že mě nejspíš sleduje a směje se jako šílenec. Odvažovala jsem se i tvrdit, že by se určitě vzdal nebeského ráje, kdyby ho tam povolali, jen aby se díval, jak se jeho Marika užírá zavřená doma a leští zaprášené rámečky společných fotografií.

Další smuteční pátračky v čase minulém jsem vzdala a nenechala ho ukazovat sluníčkově tváře na úkor cizího neštěstí. Všechny vyleštěné zarámované fotografie jsem naházela do papírové krabice a tu šoupla pod postel. Tak jsem měla záruku, že než bych se ohýbala, radši pojdu žalem nebo se potěším něčím snadněji dostupným.

Konečně jsem byla skutečně volná, i když jsem si to říkala už pět let po rozvodu. Spojovací prvek s minulostí odešel na věčnost. Nastal čas k odvážnému kroku. Nápad na obří změnu nesnesl odklad. Oblékla jsem se do pestrých květinových šatů, na hlavu si posadila slamák se sušenými šípky a vydala se do ústavu. Ne pohřebního, ale výzkumného. Elegantně jsem vešla na místo, které jsem důvěrně znala. Dlouhé roky jsem pracovala jako laborantka a porovnávala vzorky zemědělských plodin. Ignác pracoval o patro výš. A najednou jsem svůdně stála mezi dveřmi jeho laboratoře a odhodlaně se k němu úplně přisála. Nesmírně vášnivě jsem líbala tělo dlouho nezadaného a do mě tajně zamilovaného vědce. Do konce roku jsme se vzali a zůstali spolu až do smrti, momentálně do té mé.

Ignác zkoumal květiny. Věděl o nich úplně vše a uměl povídat o stonkách, květinových plátcích, bliznách, pestících, pylu, vůni a listech od jara do zimy. Nedal si pohov ani při štědrovečerní večeři.

Byl sám, protože dosud nepotkal tu pravou. Tedy potkal, ale já ho až do dneška odmítala. Po dvacet dlouhých let se seznamoval pouze na inzeráty a mohl se stát klidně znaleckým posuzovatelem, protože všechny ty triky a přetvářky měl v malíčku.

Jenže on byl příliš nesmělý a hodný. Každý nezdařený pokus spálil a na hrobečku si zasadil květinku. Nejhorší na tom všem bylo, že se s žádnou ženou nedostal dál než ke květinám a péči o zahradu.

Před vzrušujícím seznamováním a odhalováním tajemství neznámých poupat byl pět let ženatý se smutnou rozdavačkou lásky. Ta se tak rozveselila jeho životními názory a příběhy z přírodní říše, že ho opustila na Dětský den a přilepila se na další nevinnou duši, na dozorce u soutěže skákání v pytli.

Před ní byl děsně nesmělý a svobodný panic. Měl jen přítelkyně, známé a mě. Já byla jeho dobrou přítelkyní, protože jsme spolu chodili na základku, gympl a brigádu chmele. Zachránil mě před propadnutím z biologie. Naučil se můj styl písma a napsal několik písemek na jedničku.

Asi mě dost ovlivnil, protože později se nenáviděný předmět stal mou vášní a povoláním.

Za věrné podvody jsem se mu odvděčovala dohazováním svobodných kamarádek, ale on o ně nestál. Chtěl jen mě, ale nikdy neřekl nic, co by odbočovalo od květin k vyznání lásky. A tak jsem se v klidu vdala a o jeho lásce ke mně se dozvěděla až velmi pozdě. Nedalo se nic dělat, milovala jsem Martina. Někdy slepě a jindy s až moc otevřenýma očima.

Až ta rozdavačka popletla Ignácovi hlavu. Vracel se do své vilky na kraji města a uviděl ji smutně přešlapovat u krajnice hlavní silnice. Zastavil se, nabídl jí pozvání na květinové video. Ona si ho pak na gauči zasadila, zalila, vyplela, a tak byla svatba.

Jeho seznamovací inzeráty nebyly nic moc. Po pěti letech zjistil, že si dává schůzky se stále stejnými ženami, které jako on jenom hledaly, hledaly a hledaly. Princové však dávno sesedli z koňů a opíjeli se z nešťastných lásek v hospodách, kam ony ani nepáchly (až na výjimky).

K padesátinám jsem si tedy nadělila potěšení tohoto oddaného ctitele a splnila mu tím jeho sen z mládí. Od prvního okamžiku jsem nelitovala. Po důvěrném sdělení: „Chci být tvá!“ se rozzářil jako batole před plným stolem a s velkou pečlivostí vytáhl z posledního šuplíku psacího stolu zbytek růže šípkové, které chybělo několik okvětních plátků, protože právě pracovaly v mikroskopu pod sklíčkem.

„Naděluji ti zástupce toho, co mám nejraději, ale slibuji ti Maričko, že ty další v řadě budou úplné jako mé štěstí.“

Nečekali jsme na nic, nebyl důvod. Již jsme se znali a chybělo pouze zpečetit svazek. Dostala jsem tu nejkrásnější svatební kytici, směs všemožných kultivarů čili od každého něco.

Svatební noc obsahovala podrobný výklad ke každému svázanému kvítku v kytici. Ignác jemně vytahoval kus po kuse, líbezně o něm přednášel a dával mi přivonět. Po výkladové části je pokládal na mé nahé tělo. Stávala jsem se královnou zasypanou květy. Od hlavy až po paty, respektive po kotníky, jsem ležela pod poupaty, listy, trny a okvětními plátky a připadala si jako herbář, ve kterém si listovali zamilovaní o noci plné rozzářených šťastných hvězd na nebi.

Zasypal mě jen po kotníky, protože na nohy jsem si navlékla ponožky na spaní v růžové barvě. Ve svém věku jsem si nehrála na frajerku. Když jsem se třásla chladem, tak se klidně oblékla. Nohy patřily k nejchoulostivějším částem mého těla. Nikdo mi nesměl sahat na prsty u nohou, dokonce ani na ztvrdlé paty, protože by byl omráčen silným výkopem.

Kromě práce ve výzkumném ústavu, chodil Ignác přednášet na vysokou školu. Studenti ho měli rádi. Ba co víc, patřil k nejoblíbenějším, protože nechtěl, aby se učili úplně vše, jen to, co se do hlavy vešlo. A když měl někdo hlavu děravou, musel se naučit aspoň to, co Ignác se zadumaným výrazem o seminářích vysvětloval.

Po dvaceti letech našeho manželství se náhle rozhodl, že zvedání inteligence mladých přenechá kolegům. Divila jsem se, dosud byl velmi produktivní, nápaditý a nic z výzkumu a učení ho neomrzelo.

„Budu se věnovat jen tobě a zbytek života bude jistě lepší než výzkumný ústav a nevybouření studenti.“

Stále mi vrtalo hlavou, kde je ten zakopaný pes. Své zájmy změnil ze dne na den, to přece nikdy nepřicházelo jen tak. Nebo si vše nechával jen pro sebe a ani nemukl? Ne, kdyby se trápil, poznala bych to!

Jednoho dne z něho vypadla úplná pravda. Naléhala jsem na něho opravdu tvrdě a těžko by odolával delší čas. Oznámil mi své trable a hlavní důvod odchodu do důchodu bez povinností sloužit důstojně společnosti až do úplného vysílení.

Rozhodl se brzy po příhodě na jedné přednášce. Spletl si kopřivu dvoudomou s hluchavkou bílou. Navíc k té ostudě zjistil, že je barvoslepý, protože pomněnku modré barvy viděl oranžově s černými tečkami. Hrozně se rozčílil, že mu nikdo z přítomných lhostejníků nechtěl prozradit, kde tento vzácný druh roste a kde byl uškubnutý. Zapřísahával se, že nic neprozradí ochranářům ani žádným důstojníkům a výzkumníkům.