PETRA NACHTMANOVÁ

ZAŤUKEJ MI NA SRDCE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2017

© Petra Nachtmanová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 3. a 2. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-3-3 (epub)

ISBN 978-80-906964-4-0 (mobi)

Kapitola 1

Velikonoční řádění

Znovu začíná jeden z vykořisťovatelských dnů. Pouze prací je člověk živ. A jenom z role pilného bankovního zaměstnance se stane polomrtvým netvorem, obklopeným hromadami nevlastních peněz…

Věra Kyselková okupuje pokladnu číslo dvě. Jen tak ze zvyku se usmívá na štos úplně pravých bankovek. Pohled na cizí milióny jí už poněkud zevšedněl. Až přijde krize v nové době ledové, klidně je roztrhá na kousíčky a udělá si z nich ohýnek.

Kdo se bojí, nesmí do banky…

Řádí tu milióny prachů, neklidní klienti, poblázněné zaměstnankyně a přísné pokladní! Milión sem, milión tam!

„Věruš, kde je Inka? Za minutu otvíráme,“ ptá se kolegyně Marie zděšeně. Z hrůzy v očích se dá vyčíst, jak se jí nechce pracovat samostatně, ale ráda by vytvořila pořádný tým. Jen v týmu se totiž dají dělit velké příděly spěchajících klientů.

„Neboj, dorazí. Asi stojí frontu v pakárně. Přece bys jí neodepřela trochu potěšení.“

„Hmm, v jaký pakárně? Shání místo u konkurence?“

„Já řekla v pakárně? Safra, je teprve středa a už každýmu měním předmět podnikání. Myslela jsem pekárnu. Uloví čerstvě upečený dobroty a přikluše.“

Věra stočila myšlenky k velikonočnímu veselí. Brzy začne nefalšované řádění zkrášlené roztomilými jarními motivy. Bohaté zásoby začne vytvářet až po směně. Už před čtvrt rokem si zamluvila tři plata vajec. Jistota je jistota. Slepice většinou na Velikonoce stávkují a nechtějí se zmodernizovat ve stylu podávání nadměrných pracovních výkonů. Vaječné plány se musí plnit předem. Bez malovaných kraslic by si neužila ty pravé velikonoční svátky.

Prodloužený víkend tradičně oslaví na chalupě. Přijede dcera Ida s vnučkou Maruškou. Také dorazí hodně známých. Udělá zásoby jak pro válečné tažení! Zakoupí piškotové beránky, mazance, biskupské chlebíčky, marcipány, cukrová kuřátka, zajíce z perníku a tak dále…

Loni pekla metrovku. Půl dne se s tím člověk mazlí, střídá bílé a tmavé těsto, promazává krémem, zdobí polevou a pak to nenechají ani pořádně proležet. O velikonoční neděli nezůstal ani milimetr z chutného metru.

Letos žádné nadměrné domácí pečení. Skoro všechno koupí…

Marie ji štve. Vyjeveně civí a hraje si na nechápavou.

„Co se děje?“ ptá se Věra pobledlé Marie.

„Už se otevřelo.“

„Co se otevřelo?“

„Naše pobočka.“

„No a co? Nic nového pod tímhle, minimálně stoletým, stropem. Normální pracovní běh – otvíráme, zavíráme, otvíráme… V osm odemykáme úplně běžně už několik desítek let. Vypadáš vyplašenější než kohout usazený na trnitým keři.“

„Zajdu za vedoucí.“

„Proč?“

„Zeptat se, co máme dělat, když nám chybí jedna pracovní síla.“

„Jsi mě neslyšela? Inka za chvilinku přijde. A vedoucí dneska nedorazí.“

„A kdo vyřeší náš problém?“

„Jaký problém? Bojíš se, že se předřeš? Inka zastupuje vedoucí. Až přijde, postěžuj si jí.“

„Aha.“

Věra protočila panenky. Viditelné Mariino zklamání se nedalo přehlédnout. Marie jí poslední dobou hodně vadila. Z milé ženy se přeměnila na žalobnici a donašečku. Jenže moc neuspěla, protože Věra se kamarádila nejen s vedoucí, ale i s ředitelem. Navíc vedoucí jí všechno vyžvanila dřív, než se Marie dostatečně potěšila z pokroucení cizího štěstí.

Vlastně se nedivila. Bankovní svět se točí kolem prachů do cizích kapes. Každý si chtěl urvat něco bokem pro sebe. Jenže Marii žádné mimořádné odměny za zásluhy rozhodně nečekaly…

*

Inka přiklusala pět minut po otevření banky. Zdržení jí nedělalo žádné vrásky na čele. Klidně se zastavila u Věrčiny pokladny zvenčí a bafla na ni:

„Věruš, mrkej. Ukážu ti velikonoční zázrak.“

„Kde jsi courala? Myslela jsem, že v prodejně s pečivem, ne u nebeský brány.“

„Mrkej! Beránek číslo jedna, biskupský chlebíček. Beránek číslo dvě, piškotový. Beránek číslo tři, s bílou polevou a červenou mašlí a jupí, dokonce beránek číslo čtyři potažený marcipánem.“

Vyložila čtyři beránky na parapet a zatarasila prostor k vydávání peněz.

„Hmm, krása.“

„Jaká krása? Dobrota! Jakýho nakrojíme ke kafíčku?“

„To je fuk. Měla bys to zase uklidit, nebo si klienti budou myslet, že beránky rozdáváme zdarma jako bonus. Nestačíš ani mrknout a o Velikonocích půjdeš žvýkat trávu na louku.“

Debatu přerušila zamračená Marie. Předala Věrce vyplněný doklad o přijetí splátky. Tvářila se dost podivně a nechtěla opustit mezidveřní prostor pokladny.

„Co ještě? Udělalas tam překlep? Víš, že to máš rovnou přepsat. Překlepy se nestrpí ani zamhouřeným okem.“

„Ne, doklad je v pořádku. Jen zase nefunguje ukazatel čísel, musíš zavolat.“

„Aha, dobře.“

Marie konečně odkráčela. Inka pokrčila rameny a také odešla i se svým nákupem. Věra obdařila dokument druhým podpisem k razítku a prohlédla písmo. Vše vypadalo bezchybně. Utrhla kopii a volala klienta ke složení splátky na půjčku.

„Pan Beránek.“

Nic. Chvilku čekala, ale nikdo se neobtěžoval. Zařvala tedy znovu a víc nahlas: „Pan Beránek může jít na pokladnu.“

Nic. Žádné kroky směrem k pokladně. Nakoukla dopředu a viděla tam chlápka, co před chvílí kráčel od přepážky. Muselo jít o dotyčného splátkaře.

„Pan Beránek s číslem jedna k pokladně číslo dva.“ Pán se podíval na číslo a konečně se rozhýbal.

„No konečně!“ šeptla si Věra pro sebe a posadila se. Pán přišel a podal číslo do škvíry pod sklem. Vypadal vyděšeně. Dívala se na něho velice přísně. Zdržoval, tak nemohl čekat extra vstřícné jednání.

„Víte, mám číslo jedna, ale nejmenuju se Beránek. Moje jméno zní Bajánek.“

„Nééé? Asi vám spletli jméno.“

Rychle vzala kartičku se jménem, číslem půjčky a adresou. Četla znovu a pozorněji: Bajánek Karel. Znovu zkontrolovala doklad, tam bylo vše správně. Inku zabije! Úplně jí s beránky zamotala hlavu.

„Promiňte, za dveřmi jsou Velikonoce a vidím všude beránky, zajíce a mazance.“

Usmála se. Pán pochopil a rovněž se usmál. Vyndal z peněženky tisícovku a předal ji.

„A pět set je tisíc.“ Vrátila mu peníze a loučila se neuvěřitelně přátelsky. Div, že ho nepozvala na kávu.

*

Pátek šlape ve znamení přacího maratónu. Inka si stěžuje, že měla mít přepážku a vyfásla informace. Ale svěřila se jenom Věře. Nechtěla zneužívat své stále přetrvávající vedoucí funkce.

Služba na informacích ji zmáhala jako nikdy. Zvedání telefonu obnáší prohlášení pozdravu do sluchátka: „Dobrý den, příjemné prožití velikonočních svátků vám přeje vaše banka. Jaké máte přání?“ Místo obvyklého: „Dobrý den, vaše oblíbená banka je tu pro vás, co si přejete?“

Navíc do pokladny donesli propagační tříbarevné bonbóny. Věra musela každého zákazníka obdarovat. Dětem musela přidávat i omalovánky s rozkošnými zvířátky. Mláďata v omalovánkách však neobývala žádný dvorek ani zahradu. Štěňata, kuřata, koťata a králíčata měla úplně jinou zábavu – chodila do banky, kde si vybírala peníze z bankomatů, měnila peníze ve směnárně, zařizovala si spořící účty a termínované vklady. Anebo se již několik dnů po svém narození zadlužovala na úvěrovém oddělení.

Celý den se převíjel na pásce stereotypního omílání: „Šťastné Velikonoce“, „Vám taky, paní!“, „Veselé Velikonoce“, „Veselé Velikonoce, paní bankovnice“, „Vám příjemné prožití svátků“, „Ne, to vy si užijte svátky v klidu a míru“, „Šťastné Velikonoce“.

A tak se to opakovalo až do polední pauzy, kdy se střídala směna.

Věra mezi lavinou přacích vět brnkla manželovi. Dlouho to nebral. Když se odhodlal, zaskočil ji a spletla proslov.

„Veselé Velikonoce, co si přejete?“

„Co blázníš? Ty mě voláš! Já se mám zeptat, co si přeješ…!“

„Jo promiň, to jsi ty.“

„Ne, blázinec. Za chvíli pro tebe pojedeme. Voláš snad moje číslo, né? Tak to jsem já.“

„Bezva, přifrč. Ten velikonoční nákup nezvládnu sama. Stavíš se určitě?“

„Hmm. Můžu něco namítnout?“

„Ne. Počkej před budovou kolem třetí. Z nákupu vyrazíme rovnou na chalupu, tak doma nalož ty připravený tašky z předsíně.“

„Jo, tak ve tři.“

Věra byla ráda, že může konečně vypadnout. Inka jí slíbila, že se možná staví na chajdě. V dohodnutém čase na ni čekal muž a vyrazili do supermarketu, kde Věra jenom mlčela a odpočívala od neustálého zápřahu mluvy. Milana nebavilo její mlčení. Vzal si vlastní nákupní vozík a šel nabrat pití. Věra stejně mlčela, nic nenamítala, jenom automaticky nakupovala.

Akce, sleva! Šup do vozíku. Výhodné rodinné balení. Šup do vozíku. Další pečivo, čokolády, velikonoční balíčky pro děti od příbuzných, které sem zavítají a budou se vyptávat, co teta zaječice přinesla. Nakonec vyzvedli vejce u Konopáska a pečivo u Jarky, kde si objednala spoustu dobrot.

Navečer dorazili na chalupu. Unavení a o několik těžce vydělaných tisícovek lehčí. Roubená chalupa vypadala zvenčí pohádkově. Úplná romantická idylka. Každý majitel moc dobře věděl, kolik potu, peněz a hodin vedlo ke stálému zvelebování prvotřídní chalupové krásky.

V domě trvale žila Věřina matka Milada Pokorná. Věra pro ni sehnala opatrovnici Maňasku. Máma stárla a občas se dostávala do stadia nechápání obyčejných věcí. Klidně mohla nechat zapnutý plyn, postavit elektrickou konvici na sporák nebo si zapomenout navléknout boty, když šla ven.

„Jdu na chvíli za Julanem.“

„Jo, jdi. Pozdravuj ho.“

„No, to určitě…“

Muž Milan moc dobře věděl, proč Věrka nikdy nevyřídí žádné pozdravy beranímu miláčkovi. Ubečený dar nedar se u nich objevil loni na Velikonoce. Mláďata vypadají vždy roztomile a spousta lidí by je umačkalo samou láskou. Stejně jako Věra si nehodlají představovat, že doba roztomilosti brzy pomine a nadejde dospělost zaplněna velkými hlavami, tlapami, ušisky, tělem, a co si budeme povídat – i trusem.

Beran Julan patřil ještě loni k překrásným jehňátkům. Mohl se stát hvězdou nejdojemnějších velikonočních pohledů, kdyby na něho nečíhal drsný osud… Ale i osud se dá pozměnit, když zasáhne pádná ženská ruka a lítostivá mysl. Dnes je z beránka pořádný kusan.

Věra otevřela kůlnu. Vítalo ji spokojené pozdravení:

„Béé béé bééé.“

Drbe Julana na hlavě a začíná si s ním povídat. Beran ochotně poslouchá a mluví. Škoda, že ještě tolik nepronikla do překladů z beránštiny.

„Jak se máš, ty můj chlupáči? Hmm? Řekni!“

„Béé, béé.“

„Dnes jsem málem rozšlápla hned za brankou tvoje bobky. A bylo jich zatraceně hodně! Přece jsem ti říkala, že tam ne.“

„Bébébé.“

„Ale tobě je to fuk, viď?“

Beran mlčí.

„Stejně jsi nejhezčí ze všech beranů na světě. Možná jsem tě neměla tolik rozmazlovat. Teď si myslíš, že jsem součást tvýho stáda. Když si vzpomenu, jak tě chtěli hnusně sežrat…“

„Béé bééé bé bé bé bé béééé….“

„No tak, už nebeč. Já vím, že si pamatuješ, kdo tě zachránil, a máš mě za to nejradši ze všech pozemšťanů.“

„Bé bé bééé béééé…“

„Řekla jsem, nebeč!!!“

Bečí radostí, ale nic se nemá přehánět. Přihazuje mu trochu sena do tlamy na zklidnění.

Julan se stal Věrčiným beránkem, protože ho doopravdy loňské Velikonoce odvážně zachránila od krutého opečení nad ohněm a nechutého sežrání. Loni k nim na velikonoční oslavy pozvali známé Daslíkovy. Měli s nimi strávit pohodový prodloužený víkend od pátku do pondělí.

Leoš Daslík jezdí dálkové autobusy na občasný úvazek a vydělá si daleko víc než Věřin muž na plný úvazek s dodávkou. Jeho žena Jana se vyžívá v řeznictví. Jo, stala se přesně tou řeznicí, která má v rukou páru a nebojí se žádného masa. Na pravém rameni si nechala vytetovat velikou žábu s červenýma očima. Tvrdí, že žába je jediným zvířetem, které by nikdy nezabila, protože patří mezi užitečné tvory.

Věra jí moc nevěří. Před třemi lety trávili s Daslíkovými dovolenou v jižních Čechách, kde celý týden pršelo a žáby se přemnoženě vyrojily na loukách, cestách a hlavně u chatek. Jana jich několik neplánovaně zašlápla a neuronila ani slzu za žabí duše.

Ale zpět k beránčímu neštěstí.

Milan se přeměnil na symbol galantnosti. Koupil Věře kytici růží a hrozně se divil, že ji udivuje květina po přibližně deseti letech od posledního obdarování.

„Co jsi provedl?“

„Nic, co bych prováděl? Prostě jsem šel kolem květinářství a nějak mne omámila svěží vůně. Chtěl jsem tě taky potěšit.“

„No nevím, naposledy tě rozhodila akorát přeplněná kadibudka u starostova pole. Šlo o úplně jiný závan do nosu. Vypadáš děsně podezřele. Radši se přiznej rovnou…“

„Ale Věruš, snad by sis nemyslela, že mám nějakou ženskou. Vždyť mě znáš.“

„Ne, nemyslela. Ženy necháváš na pokoji, protože já ti bohatě stačím až do stáří. Ale co jiný hříchy?“

„Fakt nic.“

„No dobře, budu si myslet, že mne obdarováváš ze skutečný lásky… Nebo aspoň za velké zásluhy v udržování tepla v rodinném krbu!“

Víc se nevyptávala. Z nevěry ho nepodezírala ani náhodou. Milan se řadil k mužům, kteří by bez mrknutí oka vyměnili pět sexy vypadajících milenek za hrnec pořádně pálivého guláše.

Jenže čmuchala dobře. Stačilo pár dní a došlo k odhalení pravé příčiny – bez Věrčina vědomí pozval Daslíkovy na zavraždění a opékání malého jehňátka! A ne na žádnou grilovací párty se spoustou obyčejných chlazených a oškubaných kuřat.

Ovšem, ženu ani květinou neuplatíš!

Velmi dobře odhadl ženinu reakci a přivezl beránka až ve třináct hodin odpoledne. Přesně půl hodiny před očekávaným příjezdem návštěvy. Jehněčí hody se Věře ani trochu nezamlouvaly, ale původně ani nepomyslela na žádný krvavý rituál.

„Jé, ty jsi koupil beránka? Je moc hezký!“ vyjekla radostí nad dalším nečekaným darem. Nejdřív puget, nyní jehně. Tolik radosti! Oči se jí rozzářily štěstím. V mžiku se přenesla do dětských let a ze samé vděčnosti Milana pevně objala. Po odtržení se posadila na bobek a začala se mazlit s novým rodinným přírůstkem.

Bečel jemně, úplně jemným až tenoulinkým hláskem: „bé bé bé“. Totálně se do něho zamilovala na první zabečení. V zamilovanosti nezapomněla na strůjce nové lásky, stoupla si a vášnivě políbila Milana. Vypadal zděšeně, ale skutečně si zasloužil objímání a pusy. Na mžik se vraceli do romantických časů, prožitých kdysi dávno ve vzdálené krajině mládí.

„Jsi báječný! Díky za originální velikonoční dárek. Takový nádherný překvápko jsem od tebe nečekala.“

Manžel zabručel a odhodlával se něco říct. Věra se zase posadila, aby se přiblížila k beránkovi. Mazlila se s ním až za hranici dospěláckých možností.

„Pojď sem, šmudlíku. Ty jeden ubečánku! Jsi takový hezký, malý, dokonalý.“

Skoro na něho šišlala, jak se jí zdál úžasný. Když procitla z růžového opojení, rozhlédla se kolem sebe a přemýšlela, kde ho ubytují, aby zde pohodlně přečkal nejen čas rozkošného mláděte.

Nalevo od domu trůnila prázdná psí voliéra, o kousek dál jabloň a u plotu sto dlouhých prken. Milan je získal zadarmo přede dvěma lety. Stále tu překážela a vytvářela bordelovou hromadu. Napravo od domu rostla hned u plotu přerostlá třešeň. Každoročně plodila největší třešně v okolí.

Kousek od třešně se nacházelo připravené ohniště obklopené dřevěnými lavicemi. Lavice se pyšnily krásou. Mužova chlouba! Na každou vyřezal několik kytiček a srdíček. Práce se dřevem patřila k jeho koníčkům a uměl to. Uměl! Láskyplně se na něho podívala. Zvládal dělat i radost své ženě. Občas.

Vrátila se k hlazení beránka a za moment vzhlédla ze sedu na muže, protože stále neměla ani potuchu, kam s novým obyvatelem zahrady.

„Ale kam ho dáme, Milane?“

Muž se na Věru zvláštně podíval. Ne. Ještě ani v nejmenším netušila, co s novým miláčkem zamýšlí. Odpověděla si sama.

„Jedině snad… Zatím dozadu do kůlny. Viď, beránku, ťu ťu ťu ťu ťuk. Ťuk prstíkem na čumáček.“

„Béé bééé,“ ozval se jemný hlásek.

„Na oheň půjde, kam bysme ho dávali,“ vylezlo chladně z mužova hrdla.

Rozbušilo se jí srdce. Krutá slova ji šokovala. Panebože! A ona mu tolik důvěřovala!!!

Chvíli vládlo hrobové ticho. Ticho před bouřkou. Věřina slova začala vysílat hromy blesky.

„Zopakuj to ještě jednou!“

„Ty víš moc dobře, co jsem řekl. Nebudu se opakovat.“

Řekl to schválně. Nechtěl nic zopakovávat, protože tušil bitku. S každým zopakováním posledních vyřčených slov zvýší hladinu adrenalinu v krvi a boj bude, na jejich pohodové poměry, velmi tvrdý.

„No, to snad nemyslíš vážně?“ stoupla si a pustila beránka na svobodu. Ten se rozeběhl po zahradě. Ne, nemusel se bát koček a ani zatoulané lesní zvěře, ale lidí jo. Ne Věry! Milana!!! Dosud milovaného manžela.

„No, to nemyslíš vážně?“ opakovala ještě jednou a víc nahlas, protože se jí nedostalo žádné odpovědi.

„Jo.“

„Jo myslíš, nebo nemyslíš?“ schválně dotírala.

„Půjde se opékat. Támhle, vidíš? Proč bych to asi včera připravoval? Dneska ho zabijeme, vykucháme a namarinádujeme. Odleželý maso půjde v neděli večer na rožeň.“

Ukázal na ohniště, jako by nevěděla, kde straší ubohé a malé ubečánky a její víru v lásku ke všemu čtyřnohému a huňatému.

„To ho jen tak bezcitně zabiješ, jo? Tady přede mnou ho chladnokrevně zavraždíš? Chudáčka! Chudáčka malýho nedávno narozenýho?“

„Věro, prosím tě, neblázni. Pozval jsem na křehký jehněčí Leoše s Janou.“

„Já neblázním. Mně jsi tvrdil, že jedeš pro maso na oheň.“

Milan se naštval. Změnil tón. Asi nechtěl před známými vypadat špatně a neschopně kvůli nesehnání beránka. Bojoval o něho stejně jako ona. Zápasili oba. Ale jen jeden mu chtěl dát život a jenom jeden smrt.

Věra zvítězí! Musí!

Dodávala si odvahy vlastním povzbuzováním svého sebevědomí: Zachrání beránka s nasazením života!

„A co to asi je? Přece maso! Pamatuju si moc dobře, že jsi ty osobně, zhruba před půl rokem, přitáhla domů jehněčí maso z města.“

„To bylo ale opravdický maso, ne živý tvor.“

„Prosím tě, nehraj si na natvrdlou. Taky museli zabít jehně. Jako my dneska…“

„Velikonoční beránci se nesmějí zabíjet,“ argumentovala citlivě.

„Sakra, proč asi?“

„Zabiješ ho a budeme mít do smrti neštěstí.“

„Nech si ty výmysly. Prostě ho musím zapíchnout. Koupím jinýho beránka, když se ti tak líbí.“

„Já nechci jinýho, jenom toho našeho.“

„Jsi jak malá holka. Fakt ses zbláznila, jak pořád dokola tvrdíš o beránčím poselství na naší zahradě. Slibuju, že ti přivezu na beránčí chlup stejnýho beránka. Hned zítra.“

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„A vůbec, nezdržuj mě. Když se na to nemůžeš dívat, tak běž domů a zavři se třeba v koupelně,“ řekl ostře a přešel k plotu, kde hodlal odchytnout beránka a usmrtit ho dřív, než přijedou vážení Daslíkovi, jak prohodil nahlas.

Nechtěla žádného jiného beránka. Chtěla „svého“ velikonočního.

Chvíli tedy jen nehybně stála a koukala, jak ho muž neúspěšně honí po zahradě.

To chundelaté stvoření všechno tušilo! Vědělo, že ho chce zabít, a utíkalo, jak nejrychleji mohlo.

Ještě další minutu stála přimražená a předstírala, že nevinně pozoruje venkovní dění. Věřiny mozkové závity však držely pohotovost a vymýšlely plán rychlé záchrany.

Z nervů jí začaly škubat koutky úst. Otřela si zpocené ruce o domácí kalhoty. Potom se stalo něco, co od ní nemohl nikdy muž, ani nikdo jiný známý, očekávat. Zuřivé tempo se valilo směrem k beránkovi. I ten kudrnatý neposeda se na chvíli zastavil, jak se lekl hlasitého dupotu, který rozvlnil ještě nedávno zmrzlou zem.

Šlo o mžik. Necelou minutu, co se jindy zdá předlouhá. Chytla beránka pevně do náručí a křičela na Milana jako o život.

„Je můj! Můj a nedám ti ho! Nedám!!! A od zítřka přecházím na vegetariánství!“

Než stačil něco rozumného namítnout, kmitala opět svým nejrychlejším dosavadním životním tempem ke dveřím garáže s beránčí zátěží v náručí. Garáž byla pootevřená. Ráno zde Milan řezal dřevo na cirkulárce. Otevřela si nohou a vešla dovnitř. Ze skříňky, na které ležely klíče od auta, opatrně jednou rukou vzala klíče a hlídala beránka, aby nespadl na zem a neunikl do záhuby. Odemkla auto, beránka posadila na zadní sedadlo a bleskově nasedla do auta tmavě červené barvy. Světe, div se! Kecla si za volant!

Nikdo ji nikdy nemohl nazývat dobrou řidičkou. Řízení se bála jako sousedka Pitrová potkanů na půdě. Ale když šlo o život, strach musel stranou. A dnes šlo o život!

Nastartovala a rozjela se opatrně k bráně, která byla naštěstí též otevřená. Respektive připravená k přijmutí známých, kteří chtěli sežrat nevinnou oběť.

Milan využil příležitosti váhavého zdržení a objevil se u okénka auta řidiče.

„Kam jedeš? Neblázni. Kam ho vůbec vezeš? Sakra, Věro, za chvíli přijedou a ty si jedeš kdo ví kam.“

„Jen já vím kam! Vrátím se brzy,“ prohodila s klidem a rozjela se hlemýždím tempem na silnici. Tam zatočila doprava a ve zpětném zrcátku uviděla vybíhat manžela ze vrat. Křičel, aby počkala, že nikoho nezabije. Jela dál.

„Nevěřím mu, beránku. Nevěřím! Neboj, jedeme do bezpečí. Tam, kde se beránkům hezky bečí,“ uklidňovala ustrašeného pasažéra a odvážně zrychlovala až na nejvyšší povolenou rychlost na značce.

Přibližně po druhém kilometru jízdy profrčela kolem nového fiatu Daslíkových. Zamávala jim z předního okýnka a ze zadního na ně zabečel beránek. Vykulili oči tak, že snad museli vidět přízrak nebo slavnou osobu. Obraceli hlavy, dokud se neztratili navzájem z dohledu. Jeli k nim a Věra od nich. Cha chá!

Nahlas si povídala s pasažérem na zadním sedadle.

„To byli oni. A mají to. Žranice jim ujíždí před nosem. Viděl jsi, jak čučeli?“

Narychlo uhnětený plán nebydlel daleko. Po deseti kilometrech hrdinské jízdy zastavila ve vesnici Maříkov, kde jeden soukromník pásl stádo ovcí. Zaparkovala u ohrady, kde postával. Nahlas pozdravila, usmála se a otevřela zadní dveře auta. Vzala beránka do náruče a pronesla několik krátkých vět:

„Prosím vás, do pondělního večera si ho tu nechám. Oni by ho sežrali. Hnusně zabili a opekli. Nevadí vám to? Ne?“

Pán se smál a ponechal beránka v úschovně.

„Fajn. Děkuji mnohokrát, jste zlatý člověk. Zlatý!“

Znovu nastartovala a zvesela ujížděla zpátky domů.

Manžel s ní do druhého dne nemluvil. V rychlosti totiž nedala pod beránka deku či odložený hadr. Chlupatý roztomilouš nemohl nic držet v těle, když byl vystrašený. Mno, stalo se, udělal na zadním sedadle pár bobků, které důkladně zalil.

Muž s ní nemluvil i proto, že mu nehodlala prozradit, ke které své známé odvezla beránka a snad ho i darovala.

Naopak Daslíkovi s ní přes počáteční rozpaky mluvili. Vytáhla totiž z mrazáku dvě kuřata a z lednice věnec buřtů. Pochutnali si a ona nakonec taky, protože po cestě a prožitém stresu Věře dost vyhládlo jako vlku v pustém lese. Věřin jídelníček byl však odlišný. Chroupala ze solidarity k živým tvorům mrkev a opekla si na ohýnku asi dvě kila brambor.

V pondělí večer přivezla domů beránka. Milan si oddechl, že ho nikomu nedala, když už ho koupil.

K večeři hltali usmiřovací svíčkovou a Věra úplně zapomněla na včerejší prohlášení o vegetariánství…

Beránek dostal jméno Julan. Milan mu na usmířenou postavil ohrádku kolem kůlny, aby nemusel neustále postávat na jednom místě.

No a už rok zůstal na mazlení a svěřování ženských tajemství. I on mluvil: „Bé, bé, bé!“

„Věro, co uvaříš k večeři?“ zajímal se Milan, nakloněný z okna prvního patra.

„Jo, už jdu,“ křikla a odpověděla na otázku jinak, než se vyžadovalo. Maňaska jí volala, že nechala v lednici naloženou kuřecí čínu. Aspoň, že Věrce některá zvířata nepřijdou zase tak moc roztomilá. Neví, co by jinak jedli…

Kapitola 2

Hodně nápadní nápadníci

Sobota na chalupě se rovná relaxační zóně. Manžel Milan už večer oznámil, že si dneska přispí a potom dojede do města pro Idu s Maruškou. Věra si užívala hodiny naprosté samoty. V pět hodin ráno řešila výstup s vlastní matkou. V polospánku šla na záchod a všimla si na chodbě u hlavního vchodu mámy oblečené do dlouhého zeleného pláště. Na hlavě měla klobouk z maskáčoviny a zrovna lezla do gumáků. V ruce držela proutěný košík. Potom vzala za kliku u dveří a několikrát s ní zatřásla. Bylo zamčeno. Zamykali a na noc schovávali klíče, právě pro tyto případy.

„Mami, co tady strašíš? Ještě je venku tma.“

„Věruško, jdu do lesa na houby.“

„Teď?“ vrhla na ni vyčítavý pohled. To snad není možné… Zase se nachází ve stavu, kdy nemá absolutně pojem o čase a ročním období. Věra hlavně nechce dopadnout stejně. Ale jak těmto věcem předejít? Vědci jsou zatím s výzkumem v neužitečné fázi a asi tam hodně dlouho zůstanou…

„Věruško, tam se musí ještě za tmy, jinak mi jiní lidé vysbírají ty nejlepší kusy. Mám chuť na bramboračku s houbama a na hodně velkou porci smaženice.“

„Mami, svlíkni se a jdi do postele. Stejně máš pod kabátem noční košili. Je duben, budou Velikonoce, houby ještě nerostou.“

„Opravdu nerostou?“

„Šla bys tam zbytečně. Houby nemají dobrý podmínky pro růst. Zkusíme to později společně, jo?“

„No dobře, Věruško. Aspoň nebude válka, když se houbám nedaří.“

„Jo jo, budeme žít v míru. Odvedu tě do pokoje, ještě si odpočiň.“

Mámu znovu uložila. Kupodivu usnula s úsměvem na rtech, protože se říkalo, že když roste hodně hub, tak bude válka, a když nerostly, mohla spát beze strachu.

Věra se sice vrátila do postele, ale už nezabrala. Nakonec vstala. Šla vynést koš ven do popelnice a zahlédla sousedku. Už jí chtěla popřát veselé Velikonoce, ale včas zarazila přací myšlenky. Přece je sobota a ne neděle nebo pondělí, sousedka tu zůstane až do smrti, na přání je čas. Páteční den v práci prostě dokonale poznamenal její paměť a stále se cítila velikonočním přacím strojem. Nakonec řekla obyčejné „dobrý den“ a zmizela v chalupě. Připravila si snídani a přenesla tři plata vajec z chodby do kuchyně.

Velikonoce prostě z Věry dělaly roztomilé dítě. Každoročně se moc těšila na barvení vajec. Tuto činnost nikdy nepřenechávala nikomu jinému a nevzdala se jí ani v době nejtěžší únavy.

Nemohl chybět hrnec se slupkami z bílé a fialové cibule, barvy, barevné svíčky, hadříky nastřižené do čtverce, nůžky a košík s provázky, jehlami, tyčkami a vším možným potřebným k ručním pracím. Oblečená do domácího splývavého olivově zeleného kalhotového oblečení dala vařit část vajec do hnědých slupek, část do fialových a zbytek vajec do čisté vody.

Rozdělila barvy. Žlutou, růžovou, světle zelenou a tmavě zelenou sype do sklenic a smíchává s vodou. Šoupe je prozatím dozadu k lince. Z posledního šuplíku vytáhla obtisky a samolepky s velikonočními motivy. Prohlíží si je s oblibou. Dívat se na veselé zajíčky, kuřátka, pomlázky s pestrými mašlemi je prostě uklidňující. Z podobných obrázků by se člověk mohl zbláznit v každém věku, ale krásně – z radosti.

Mezitím, co se vaří vajíčka, vytáhla z mrazáku maso na guláš a zadělala na knedlíky. Tradiční sobotní předvelikonoční večeři tvoří guláš s knedlíkem. Dnes se neobědvá. Když někoho přepadne hlad, vezme si něco z lednice nebo špajzu.

Letošní předsváteční čas má nasládlou atmosféru. Nikdo neotravuje, nikdo nic nechce a nikdo se neptá. Přísahá, že klidnější a pohodovější sobotní dopoledne před Velikonocemi neprožila už hodně dlouho. Letos žádné doma zhotovené metrovky a mazance. A ani beránky z formy zděděné po prababičce, ze které tradičně vypadla nejdříve připálená hlava a po ní uprostřed nedopečené tělo.

Vypnula dovařená vejce. Praskla jen tři. Což představuje rekord uplynulého desetiletí. Vylila z hrnců teplou vodu a nalila dovnitř studenou, aby se vejce snadno loupala. Mezitím si nastříhala několik kousků hnědých provázků a neobarvená vejce začala vkládat do barev. Obarvené je odložila na plato a kochala se pohledem.

„Miluji malovaná barevná vejce!“

„Cos říkala?“ ozývá se manžel.

„Ale nic…“

„Přivezl jsem Idu s Maruškou.“

„Už? Letos jsi nějaký rychlý. Nestavoval ses u Daslíků?“

„Odletěli na Kanáry, neříkal jsem ti to?“

„Ne.“

„Jdu ještě ven za holkama. Chtěly tam chvilku pobejt.“

„Jo, potřebují čerstvý vzduch, v paneláku si ho moc neužijou. Vyřiď jim, že hned dorazím. Potřebuju dodělat pár maličkostí…“

Vejce dozdobí odpoledne. Z některých se stanou bonbónky zabalené do látky, jiné namaluje voskem a zbylá odbude jen obtiskem. Věra přinesla z chodby dvě hnědé mísy na stojanu, kam si nedávno zasadila obilí. Vyrostlo a obě mísy se zelenaly. Do jedné usadila velikonočního čokoládového zajíce, dvě umělá kuřata a umělé mini narcisky. Do druhé narovnala tři čokoládová kuřata a dva umělé zajíčky. Jedna mísa přišla do obývacího pokoje na vyšívanou dečku s jarním motivem, druhou nechala v kuchyni na stole. Nádhera. Člověku stačí ke štěstí velmi málo. Mrkla oknem ven. Ida držela malou v náručí. Muž si hrál s klackem. Asi vnučce ukazoval pořádný šermířský souboj.

Velikonoční tradice mají své chyby, ale ožralým koledníkům vůbec nic nevadí. Věra sledovala dceru s vnučkou. Krásný párek! A věčná škoda ztrácet čas v osamění. Musí jim konečně najít nějakého nového a hodného tátu, když se Ida k ničemu nemá. Osudu stačí trochu pomoct a pak se sám rozvine skvělým směrem.

Věra vyšla na zahradu a přivítala se. Ihned si převzala Marušku a po několika ušišlaných slovech se obrátila na dceru.

„Iduš, už se změnil tvůj názor na muže?“

„Na jaký muže?“

„Na eventuální Maruščiny otce.“

„Jo, tak na ty jo.“

„No, bezva. Dáme se do shánění ženicha.“

„Já ale neřekla, jestli se můj názor změnil k lepšímu, nebo k horšímu.“

„Horší už být nemůže, ne? Naposledy jsi tvrdila, že všechny chlapy zabiješ při útoku se zbraní hromadnýho ničení.“

„Aha, tak to už jsem zapomněla. Nyní jsem se vrátila k tradici mučení. Useknu jim hlavy a napíchám na kůly.“

„Hlavně ne na kůly od našeho plotu. Jo, mám pro tebe překvapení. Zájemci o tvoji ruku jsou stále ve střehu.“

„Mami, prosím tě, nesháněj mi žádný ženichy! A hlavně ne z tvýho rodnýho sídla. Tady fakt nikoho neobjevíš…“

„Né? No vidíš, asi jsem měla šťastnou ruku. Objevila jsem rovnou tři poklady. Přijdou hodovat, tak se s nimi blíž seznámíš.“

„Mami, ty jsi fakt hrozná. Chceš, abych všechny muže nenáviděla až do smrti?“

„Ne, naopak. Čím víc se s nimi budeš stýkat, tím víc si je zamiluješ. Respektive se v houfu zájemců objeví alespoň jeden, co ti pohne srdcem na správnou trasu.“

„Hmm, tvoje představy člověka drtí… Ale tys to chtěla, přeju ti příjemnou zábavu.“

„Kam prcháš?“

„Ke Katce na drby. Vrátím se k večeru. Marušku pohlídáte, že jo?“

„Jasně, máme ji rádi.“

„Já taky. Moc. Pa!“

Ida odešla bez jediného kroku do vnitřku chalupy. Neměla by se divit. Mladá mamina na mateřské dovolené a zavřená věčně v bytě potřebovala změny. Skoro utíkala za kamarádkou z dětství… Ani se nezeptala, koho jí Věra dohodila na pondělní namlouvací pomlázku. Ta se bude divit!

Dvě hodiny si Věra hrála s vnučkou a poté ji dala spát. Maruška byla spací zlatíčko, usnula do deseti minut. Věra se mohla přemístit do kuchyně a pustit se do vyšňoření vajec. Milan byl seznámen s faktem, že po probuzení ho čeká dědečkovská šichta a bude Marušku obskakovat a bavit ji, dokud se nevrátí Ida. Milan neprotestoval, vnučku miloval a rád by jí splnil každé přání, kdyby už pořádně mluvila a mohla ho vyřknout. Jenže Maruš oslavila v březnu jeden rok, stále jen brblala a dosud se nechtěla pustit do normální lidské mluvy.