PETRA NACHTMANOVÁ

VDANÁ POTVORA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 60. a 43. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Třetí vydání, 2. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Kevin Blake

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-90-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-91-5 (mobi)

1. Nakousnutý osud

Vdaná zoufalka z přízemí mi pěkně zamotala milostné a svatební plány! Vlastně nejde o žádnou zoufalku, ale o pořádnou potvoru. Nemýlím se. Obývám páté patro stejného domu a přímý střet s realitou mne dostal do stavu bohyně pomsty. Bohužel jsem se z pomstychtivé válečnice rychle přeměnila na osobu mávající bílým praporem.

Vzdala jsem se...

Vzdát předem prohranou bitvu mě nijak neoslnilo, ale utěšovala jsem se jistou šancí do budoucnosti. Potvora se přece může cítit v paneláku rozmrzele a vyrazí za vyššími cíli na Seychely, do Austrálie nebo do jednoho z rájů v Karibiku.

A co se stalo? Potvora si dovolila ulovit mého tajného idola! Omlouvá ji fakt, že šlo o skutečně hodně tajný idol a ani sám chycený netušil, jak dalekou vzdálenost již urazila moje láska k němu - ze stavu poupěte do rozkvetlé obří květiny. Vzala si ho dřív, než jsem se stačila pořádně rozkoukat a nabrat patřičné sebevědomí k seznámení.

Vím, že nestačí myslet na fešného souseda. Začátek vztahu potřebuje pořádnou akci! Jenže to by se v ženě nesměl usazovat pocit předem prohraného boje. Každá si prostě hned netroufne na prvotřídního hezouna. Já také ne. Nejprve hledám, co by se mu na mojí osobě nelíbilo. Uvažuji o sobě jako o nedokonalém stvoření, zatímco vyvolený nemá, přes růžové brýle, jedinou vadu na kráse.

A hlavně se bojím vyslovit své tajné přání nahlas.

Kdo zaváhá, nebere.

Kdo drží v zajetí svá přání, může si s nimi doživotně hrát na schovávanou.

Neskutečně krásný, usměvavý a galantní blonďák s modrýma očima byl lapen do spárů vášně a celoživotního svazku. A já jeho svatební den promarnila fňukáním. Měla jsem se zúčastnit sběru odvahy včas! Ne, až s křížkem po svatebním dni a po několika předsňatkových nocí s vyvolenou.

Copak si ale slušná holka může dovolit drze pokřikovat:

„Hej, krasavče. Miluju tě. Nesmírně tě miluju a chci, abys udělal to samý. Nejlíp ihned a s donáškou až do manželský postele.“

Má odvaha se zasekla na bodu krutého mrazu kdesi za polárním kruhem.

Při každém náhodném setkání jsem se třásla nervozitou jen při představě navázání nevinného hovoru o počasí na včera, dnes a zítra. Jedině fantazie běžela na plné obrátky. Skoro živoucí představa o zcela nenásilném naladění strun na láskyplnou melodii. Otevřela bych mu dveře, srdce a pak... Achich ach...

Realita vypadala úplně odlišně. Místo přímého dožadování potřebného citu jsem si hrála na umlčenou krasavici a vymlouvala se na meze slušnosti, zanesené kdesi v zaprášených příručkách, nevhodných k použití v normálním životě.

Jo jo. Váhání odhání muže od zasněných žen. Chlapi potřebují jasné pokyny.

„Chci se vdávat!“ zařvala nejspíš hlasitě potvora a dostala svatební obřad se vší parádou.

Potvora si brala blonďáka o jedné červnové sobotě loňského roku. Zrovna jsem si vyjela výtahem do přízemí, otevřela dveře a žasla. Naproti mě stála nevěsta v bílém. Krásná. Dokonalá. Usměvavá. Těhotná!

„Do-do-dobrý den,“ zakoktala jsem rozpačitě a rychle uprchla ven, kde stál ON s několika přáteli. Ve svatebním obleku a kouskem myrty na klopě. Neviděl mne. Pádila jsem oklikou kolem popelnic a díky hbitému úskoku jsem se nemusela vmísit do hloučku našňořených mužů na cestě.

Ohlodávala mne závist. Porcovala mi vnitřnosti i vnější vzhled.

Potvora vypadala nesmírně oslnivě a nevinně! Nikdo by netipoval, že už v jejím lůně startovalo hodně paniců, manželských nevěrníků i prostých chtíčanů. O nevinnosti nevěsty se přitom dalo akorát krátce napsat: Stoprocentně NENÍ! A vůbec nešlo o požehnaný těhotenský stav.

Jednalo se totiž o ex prostitutku od červených lucerniček na náměstí. Nenasytné tělo, narvané vášní, si dovedlo lehce ochočit i mýho favorita na manžela.

Všechna důležitá fakta k domovní veleudálosti mi prozradily hned tři sousedky.

„Kovanda si vzal nefalšovanou děvku. Má na děvkaření i živnosťák. Mládencovi nejspíš došly prachy na sexy služby...,“ říkaly mi naprosto vážně a ptaly se na můj názor. Zamumlala jsem cosi ve smyslu, že mi cizí osudy nedělají v hlavě žádnou paseku a uprchla do úkrytu vlastního bytu.

Onehdy v sobotu mohl být můj velký den...

Mohla jsem se jmenovat Kovandová!

Blonďákovo křestní jméno mi dosud zůstalo utajeno. Na poštovní schránce i na dveřích od bytu si vyznačil akorát příjmení. Kovanda mi udělal tlustou čáru přes romantický plány. Neměl tolik spěchat do chomoutu. Stačilo malé znamení a chytila bych odvážný dech...

Bohužel jsem ani do dneška nepřišla na způsob, jak vylepšit nakousnutý vysněný osud. Kým zacpat díru v milostném rozpočtu? Alespoň jsem sama sobě přikázala, že vyrukuji s hromadou odvahy, když nastane okamžik zajímavého seznámení. Snad se brzy objeví vhodný kandidát na ženicha. Mno, pro začátek postačí i milenec kvůli potvrzení, že mi velká pauza nesebrala poslední zbytky zkušeností na milostném působišti.

Právě dnes mám jedinou jistotu - od svatby Kovandových uběhl rok a tři měsíce. Dosud se mě nedotkly žádné změny jména. Stále se jmenuji Miluše Malvodová. Je mi dvacet devět let a a protloukám se měsícem zářím. Deštivé počasí mi nepřidává na bezva náladě, ale noří mne do hnusné deprese.

Potvrdilo se novodobé pravidlo, že s poctivostí se nikam extra nedojde. Kdybych se více rozdávala, nemusela bych se neustále dívat pouze sama na sebe v zrcadle, ale občas by se tam mihl i jiný obraz. Mužský!

Pořádně mužský. Od hlavy až po paty. Vlastně jenom po bradu, maximálně po krk, když jde o malé zrcadlo.

Také bych nemusela mít city skoro na mizině a „trochu života“ čerpat z rámusu od vedle, kde se stále něco dělo. A hodně nahlas! Cikánka Nasťa si pravidelně zvala známé a příbuzné. Většinou dělali pěkný virvál. Nasťa odmítala, abych jí nazývala Romkou.

„Já su cikánka. Pravá cikánská čarodějnice. Miluško, chcete věštit budoucnost?“

Hned při našem prvním seznámení mi skoro utrhla ruku, jak se chtěla dostat k mým čarám. Předpovídala mi celkem pěkné věci. Asi v zájmu udržení dobrých sousedských vztahů. Pokaždé, když jsem se cítila nevalně, mi znenadání vstoupila do cesty a pustila se čtení budoucnosti. A sklízela úspěchy! Mockrát se už Nastě povedlo o patřičné pozvednutí nálady. Asi se řadila k hodným čarodějnicím. Nebo možná měla postranní úmysly a čekala na vhodný okamžik.

I dnes funím do schodů se svou posmutnělou náladou. Výtah zrovna nejezdí. Mračím se v sobě i na svět kolem sebe. Najednou mne Nasťa nečekaně vytahuje do posledních dvou schodů a já stojím před jejím bytem, dva krůčky od mého království. Mám svěšenou hlavu a kuňkám: „Dobrý den.“

„Byl by dobrý, kdyby se i lidi kolem trochu víc veselili,“ odpovídá rozzářeně místo pozdravu a zdvihá mi bradu vzhůru. Světlo ze zářivky mne dohání k mini úvaze.

„Mno, nějak dlouho nenatočili skvělou komedii k pobavení. Prach v duši se ani nehne...“

„Miluško, takhle nemůžete jít domů. Máte smrt v očích!“

„Smrt? A leze od hlavy dolů nebo od chodidel k hlavě? Chci odhadnout zbývající čas na zábavu.“

„Ukažte se mi ještě jednou a pořádně se mi dívejte do očí.“

Nastavuji tvář a ukazuji se jak v kosmetickém salónu ze všech stran.

„Spletla jsem se. Smrt nečíhá, utekla. Jenom vypadáte dost smutně.“

Nasťa mne nejspíš potřebovala uchlácholit. Možná to se mnou sekne za pár sekund a chce mě ještě trochu pozdržet od mrtvolného osudu.

„Si se mnou nedělejte starosti. Plácnu sebou do postele a prospím se do růžovějších myšlenek.“

„Žádný starosti. Mám dar z nebes, nebo odkud pochází. Tak se na vás vrhnu. Určitě vás čeká něco zářivýho.“

Neptá se na zájem. Jedním trhem má opět mou ruku ve své. Otevírá dlaň a usmívá se na mne. Šklebím se.

„Těšte se. Čekají vás velký životní změny.“

Zbystřím a svižně reaguji.

„Katastrofy nebo něco hezkýho?“

„Záleží na vašem postoji k daný situaci...“

„A o co jde?“

Koulím vytřeštěnýma očima. Čeká mne dobro i zlo. Asi podle toho, jak se zrovna vyspím. No, podobný úvahy zvládám vydedukovat i sama. Bez pomoci ze vzdálených světů.

„Na vaší dlani jasně vidím zanesený život mezi třemi muži.“

„Třemi?“ vyhrknu a překvapeně zírám na Nasťu. „Vždyť jsem už dva roky zcela osamělou jezdkyní. Ve dny všední i sváteční.“

„Nebojte, Miluško. Ten pravý čas ještě nenastal.“

„A kdy?“

„To není úplně jasný. Čáry taky nevědí všechno.“

„Všechno ne, ale přibližně by se mohly vyjádřit.“

V duchu se modlím, aby šlo o blízkou budoucnost. Nechci skončit mezi třemi muži kdesi v penzionu pro dožívající a mít dva muže na podpěru mé osoby a třetího na vození mého pytlíku s močí, nebo s nějakou jinou tekutinou, co mne udrží ještě nějaký čas při životě.

„Jak moc spěcháte s nálezem pravýho chlapáka?“

„Hodně! Jde o urgentní záležitost.“

Sousedka se na chvíli zamyslela a já vzápětí zalitovala, že ze svých soukromých přání dělám veřejné prohlášení ve stylu bulvární kampaně.

„Nakonec, štěstí se musí někdy trochu pomoct. Můj synovec Pavel se k vám perfektně hodí. Je mu třicet, fešák a navíc s vlastním bytem. Přestěhujete se k němu a já si hned pronajmu to vaše 2+1. Probouráme sousední zeď a stvoříme jedno velký věštecký doupě. A naučím vás věštit... Vždyť se stanete mou příbuznou!“

„Věštit? Raději ne! Spletu se a zničím mírovou zónu u mýho bejváčku.“

„No, nejdřív musím zjistit momentální Pavlovu situaci. Už jsem ho dva týdny neviděla...“

„Mno, nevím...,“ vzdychám pro začátek a rychle přemýšlím, jak se vykroutit z nečekané nabídky na ženicha.

„Nebojte se, není žádný zloděj a podvodník. Žádnýho nepoctivce nenabízím. Jura a Miki jsou děsní lumpové, ale Pavel patří k dobrákům od kosti. Umí vydělat pěkný peníze a neštítí se žádný práce.“

Proč jsem radši nedržela pusu? Nahlížet do nejistý budoucnosti mi stejně neposlouží k ničemu. Ještě k tomu narazím na nabídku, kterou musím odmítnout. Bohužel, nevím jak. Ne, nechytají mne žádné rasistické móresy. Beru chlapy všech národností a barev, ale musí se jednat o hodné, dostatečně inteligentní a aspoň trochu pohledné exempláře. Zmínka o Pavlovi mne však hned přivedla k pochybnostem – Nasťa říkala, že se neštítí žádný práce, ale nepadla ani zmínka o „jenom“ poctivý práci. I když poctivá práce se v dnešní době dá dost špatně definovat.

Vznikl jiný problém - vůbec se mi nechtělo pronajímat můj byt a stěhovat se do cizího.

Další hrozbou se stala naprostá ztráta soukromí. Slyšet hejna štěbetalů a křiklounů přes zeď znamená něco jiného, než je poslouchat ve vlastním prostoru. Neexistoval den, kdy Nasťu nenavštívil zástupce blízkých nebo hodně vzdálených příbuzných.

Prostě nechci mít u sebe nakvartýrovaný návštěvy v různém počtu od pondělí do neděle. Šlo přece o rodinnou tradici a určitě hodně rozvětvenou. Neustálé otvírání dveří hostům tedy patří k hlavním překážkám k seznámení. Ovšem narušení přijatelných sousedských vztahů si také nemůžu dovolit. Návštěvy dostanou jasné příkazy k rušení denního a nočního klidu. Začnou u mě bušit na dveře, i když nezaujmou pozice příbuzných. Otráví mi život různými vpády, protože se vykroutím ze sňatku a pomsta se pořádně rozjiskří.

Ne, nechci se třást za vlastními dveřmi a plazit se u země, aby nikdo nepoznal mou přítomnost v bytě. Lidé mohou být hodní, ale i zlí. Klidně udělají druhému ze života horor. Navíc béčkový scénář k hororu jim připadne málo, pokusí se o nejvyšší mety.

„Jste hodná, ale netřeba příliš spěchat. Sice jsem se zmiňovala o rychlém řešení, ale láska se nesmí uspěchat, že?“

„Máte pravdu, Miluško. Na slibný vztah nezatlačíme násilím. Vezmeme vše polehoučku. Krok za krokem. Zítra přijde Magdaléna a prozradí, co potřebuju vědět. Vydržíte do zítra?“

I do příštího roku! Chci vykřiknout, ale pouze poťouchle přikyvuji a otáčím se ke klice od (zatím) mého bytu. Sama jsem si zavařila! Doby klidu při televizi, žehlení a emailových zprávách s kámoškama se nenávratně rozplynuly. Čeká mne doba namlouvání. A kdo ví, jestli se někdy dočkám konce, protože jestli nebude k dispozici Pavel, přišoupne mi někoho jiného. U nich se dá stále vybírat!

„Mno, raději si ještě nedělejte planou naději. Dva týdny jsou dlouhá doba. Mohl se klidně oženit!“

„No vidíte, nejprve zjistěte Pavlův stav. Nehodlám nikomu šlapat po štěstí. Navíc, žiju sama dost dlouho. Určitě mne samota nezničí ani v příštích týdnech,“ usmívám se a dávám pozor na nerozmachování se rukama, aby mne sousedka nečapla za zápěstí a nevyčetla si pravý důvod nezájmu o Pavla.

Sním a mám veliké přání. Toužím, aby se Pavel oženil a našel si i nějakou další ženu do zásoby, pro případ, že by se v dalším týdnu rozvedl a potřeboval rychle novou manželku, kterou jsem se nechtěla stát zrovna já.

„Dám vám vědět. A se samotou se rozlučte. Vaši budoucnost jsem viděla na dlani zcela jasně!“

„Děkuju, jste hodná.“

Škubu koutky úst pro napodobení smíchu. Mrkám šťastně očima. Rychle vplouvám do vlastního bytu. Spánky mi buší z rozrušení. Ukvapeně házím kabelu na kuchyňskou linku a pospíchám k lednici. Vyndavám lahev a piju asi litr a půl studené vody na jeden zátah. Mozek se začíná uklidňovat. Osvěžuje se, zavodňuje a startuje nové myšlenky.

Během minuty mou pamětí vibruje několik mužských jmen. Tlačí se na sebe a chtějí hodit udici s návnadou mrštné žížaly.

Petr, Vašek, Honza, Zdeněk, Lojza, Jirka, Patrik... nebo někdo úplně jiný? Rovnou tři? Očekávám hodně vzrušující zmatek. Koho si nakonec vyberu?

No, pro začátek by mi klidně stačil i ten Pavel. Přece jsem moderní žena a dokud nebudeme manželé, můžu vždycky uprchnout...

Můj osudový den se blíží ke konci. Ležím na posteli. Usmívám se do stropu a občas podléhám fantazii s obsahem milostných scén. Tolik lásky najednou. Ach! Ani nemůžu usnout z návalu vzrušení pod teplou přikrývkou...

Nasťa mi navrtala do hlavy pořádné tři brouky. Hned jsem začala přemýšlet, kdo by o mne mohl tajně usilovat. Sice se nezmínila o konkrétním místě a čase, ale nepřišlo mi na mysl nic jiného než okamžitá akce.

Od zítřejšího rána musím být náležitě ostražitá!

Po cestě autobusem nebo pěšky nebudu sledovat okopané špičky bot, ale pořádně se rozhlídnu kolem a vytipuji kandidáta na milovaného partnera.

Ženská má skvělý intuice, stačí ji navnadit.

Aspoň jeden potenciální manžel se přece musí objevit brzy!

2. Hodí se i ženáč

Připadá mi, že jsem spala sotva deset minut. Z omylu mě dostává oznamovač času. Budík nemožně pípá na ranní vstávání. Z dálky mi mává zaměstnanecká šichta a zve mne na hodiny plného nasazení za rozkvět firmy. Normálně se do práce dost loudám. Dnes ne!

„Jen pro ten dnešní den, stojí za to žít. Jen pro ten dnešní den, vyšňořím se líp..,“ zpívám hlubokým hlasem. Potom si na několik vteřin mručím po medvědím stylu k uvolnění zakuklené negativní energie. Stoupám si k otevřenému šatníku a moje dnešní rozcvička, v podobě přesouvání ramínek oblečení z jedné strany na druhou, se trochu prodlužuje.

„Dnes musím vypadat perfektně! Naprosto dokonale!“

Usmívám se už z představy, jak mi vybrané hadry budou tak slušet, že se do mě zblázní úplně každý chlap po cestě do práce.

Svižně se sprchuji, upravuji, voním, kontroluji v zrcadle a nasazuji nejkrásnější ženský úsměv.

Připadám si neodolatelně a vrhám se do spárů prvního obhlížecího dne. Přeji si mít obří štěstí a poznat prvního ze tří osudových mužů. Naštěstí mi hned ve výtahu dochází, že spěch není na místě. Naopak musím zvolnit tempo. Nejde jen tak někoho přehlédnout! Musím zírat a stát se rentgenem za pochodu.

Svižný začátek přešel na vleklé želví tempo. Mnohem pomalejší než obvykle. Prostě žádný spěch. Potřebuji se kolem sebe pořádné rozhlížet. Tři nápadníci! A jeden se určitě blíží. Cítím úspěch až v morku kostí.

Sotva sjíždím výtahem do přízemí, chytá mne kýchací amok. Štrachám v kabelce a hledám kapesník. Se skloněnou hlavou a zabraná do bleskurychlého rozložení malého kusu látky s květinovým potiskem nijak extra nevnímám okolí.

Sice registruji otevření dveří od jednoho bytu, ale nijak se neplaším. Sotva si přiložím kapesník k nosu a ústům, zdvihnu hlavu a omráčí mne upřený pohled blonďatého krasavce Kovandy.

„Dobrý den, slečno,“ oznamuje laškovným tónem.

„Hepčík! Hepčík! Hepčík!“ reaguji místo pozdravu.

Můj záchvat pšikání pokračuje ještě třikrát. Kovanda dvakrát za sebou odvětil „Na zdraví!“ Potom se raději jen usmíval a přešel k hlavním dveřím domu. Cupitám za ním. Galantně otevírá dveře a nechává mne proplout okolo jeho úchvatně navoněného těla. Kdybych věděla, čím se naparfémoval, koupila bych si aspoň litr stejný vůně a čichala, čichala, čichala...

No nic. Realita utíká svižně. Mám znovu kapesník u nosu a oči zamlžené díky náhlé indispozici.

„Asi nějaká alergie,“ huhňám před ním a opět poctím kapesník novou dávkou vodního proudu.

„Snad ne na mě,“ uculuje se můj tajný idol.

Seběhne schody a přidává v chůzi. Bez ohlédnutí se vzdaluje. Mezitím hypnotizuji jeho zadní část těla – celou od hlavy až k patám. Něžně růžovím a rychle přidávám na intenzitě zabarvení. Nejprve si připadám jako australská laguna Hutt Lagoon se sytě růžovou barvou a pak rudá jak prapor komunistických delegátů.

Ženatý? Stejně by se mi hodil...

A nešlo náhodou o osud? Problémy v manželství se objevují u každého druhého páru. Nechystá se do jiných lovišť?

„Ach jo...,“ huhlám zklamaně. Propásla jsem jedinečnou šanci. Nechala jsem ho klidně odejít a ani se nepokusila vyvrátit jeho mylnou domněnku! Netrpím žádnou alergií na krasavce! Nejspíš na výtahové prostředí, protože venku mne pšikací záchvat přešel během čekání na městský autobus. Nevyplivla jsem ze sebe ani obyčejné „Néé“.

Moje jednání mne drtilo. Naštvaně chytám tyč uprostřed autobusu a pak se kroutím v zatáčkách na všechny světové strany.

„Stejně je ženatej!“

Slyším vlastní hlas. Ne vnitřní, vnější. Roztrubuji do okolí mé malé tajemství. Potkám Kovandu naživo a už jsem totálně mimo. Původně jsem chtěla zanadávat na řidiče, že mlátí s živým nákladem hůř než s mrtvolama, ale vyhrkly ze mne myšlenky z hlubšího (tajnějšího) poschodí. Pár lidí kolem si mne prohlíží. Jedna paní se záhadně uculuje. Asi má stejnou zkušenost. Starší pán, spíš dědek, mi začíná funět do ucha. Raději vystupuji o stanici dřív, než z funění přejde ke slintání, mlaskání a vyluzování podivných skřeků.

Cesta parkem může být v jistém smyslu romantická, osvěžující a hodně nadějná.

Plně si uvědomuji, že Kovanda se rovná potížím. Rozum ho ze seznamu potencionálních nápadníků vyřazuje. Srdce váhá, ale dá si poručit – aspoň pro tento okamžik.

Kdo je dál na řadě?

Nasazuji úsměv z prvního místa top žebříčku celebrit. Nesnažím se tvářit nenápadně. Připadám si v roli tygřice připravené na úspěšný lov. Pozoruji svět z pozitivní stránky. Stromy příjemně šumí, ptáci švitoří, nahromaděné odpadky kolem košů tvoří umělecké mozaiky a psi na vodítku rozkošně hopsají.

Stačí ujít pár metrů v poblouzněném stavu a všímám si pěkného mladíka. Stojí opřený o opěradlo lavičky a zasněně se dívá směrem do stromů a keřů.

Milovník přírody!

Vzápětí se otáčí a stáčí oči mým směrem. Doslova umí svlékat pohledem. Že by první zásah? Až se začínám stydět, že se ňadra derou z květované blůzky víc než za normálního nechůzového stavu. Mladík stále zírá a zírá. Div, že mu nevyskočí bulvy na pérku ven. Mile se usmívá a přivádí mne do rozpaků. Určitě se chystá k oslovení neznámé kolemjdoucí - až se mihnu blíž u odpočinkového stanoviště. Co odpovím? Snad nevykoktám kravinu na entou...

Přibližuji se k lavičce s vyrytým amorovým šípem. Zblízka vidím mnohem jasněji. Neunikne mi žádná souvislost. U místa činu mi docvakne pravý účel zájmu. Mladík má pravačku zabořenou hluboko v kalhotách a tam směle pracuje. S každým přibližujícím se krokem kmitá jeho ruka stále svižněji. Brzy se zajíká vlastními vzdechy.

Rudnu. Nejistím. Skláním hlavu a prchám z místa činu.

Buší mi srdce z představy, co se mohlo stát. Dělila nás od sebe jenom lavička. Děkuji andělům obranářům, že se postarali o mladíkům nezájem o přeskoky překážek. Naštěstí se s jednou rukou, uvězněnou na intimních partiích, přeskakuje těžko.

Utekla jsem o stovky metrů dál a zastavila u prolézaček. Měla bych chodit pravidelně cvičit, protože kousek běhu mne skoro odrovnal. Podíl únavy měl jistě stres z viděného, ale stejně, fyzička ukazovala takřka na nulu. Opírám ruku o strom, zrychleně dýchám. Asi vypadám hrozivě, protože mne oslovuje kolemjdoucí. Zase muž. Tentokrát ne takový mladík, a ani prvotřídní krasavec. Vypadá však obstojně.

„Nestalo se vám nic?“

Stará se a podává mi ze země klacek. Nejspíš si ho spletl s holí. Když vidí, jak se divně dívám na podávaný kus dřeva, zahazuje ho zpátky do trávy. Kousek mne praštil do lýtka.

Využívám situace.

„Au,“ vyjeknu schválně a dělám smutné psí oči.

„Co se vám stalo? Svěřte se mi, mladá paní. Rád pomůžu.“

„Zatím nic. Ale mohlo se stát.“

„Souhlasím, může se stát a stane se.“

Raději se narovnávám a zhluboka nadechuji. S mužem přede mnou není něco v pořádku. Oči mu podivně zajiskřily. Skoro v nich vidím plápolat ďábelský oheň.

„Co se stane?“ ptám se odvážně pro případ potřeby přípravy na blízkou pohromu.

„Spadne letadlo.“

„Letadlo? Sem do parku?“ ustrašeně se rozhlížím a dumám, kam se s největší pravděpodobností zaboří. Asi bych měla roztáhnout aspoň deštník na ochranu hlavy.

„Proč do parku? Vidíte snad někde odletovou a příletovou halu?“

„Vy nemodelujete?“ zachraňuji vlastní pověst. Vůbec jsme se nepochopili. Když ovšem míní skutečné letadlo, přechází situace do skutečného dramatu.

„Modeluji nešťastnou budoucnost. Spadne doopravdický letadlo.“

„Jaký?“ ptám se směle věštitele katastrof.

„Letadlo do Říma, odlet z Havlova letiště v 11,05.“

„Jak to víte? Měl jste předtuchu ve snu? Nebo snad nějaký skutečný vidiny v bdělým stavu?“

„Ne, žádný snění a věštění. Krutá realita.“

Polykám sucho v puse. Představuji si chudáky pasažéry usedat na místa smrti. Přítomný chlápek je magor nebo terorista. Ještě budu muset zajít na policajty, abych ho pro jistotu udala, protože hodinky hlásí teprve půl osmý ráno, tudíž se dá do odletu hodně zachránit.

„Nevěřím!“ vykřikuji nahlas. Chci upoutat pozornost lidí provozujících procházkové okruhy. Chlápek se zrovna neřadí mezi stydlíny, začne hnusně řvát.

„Nevěřte, nikdo vás nenutí! Tenhle let má zabukovaný moje bejvalka. Letí za tím svým bohatým mafiánem. A já vím, že letadlo spadne, protože jen tak bude na světě existovat spravedlnost. A víte, co? Přeju jí jen to nejhorší. Mučení a krutou smrt. A líp, když se zřítí do rozbouřenýho oceánu mezi žraloky a ti si ji pěkně kousek po kousku dají k obědu...“

„Asi vás zklamu, ale letadlo do Říma neletí nad žádným oceánem.“

„Co si to dovoluješ? Jsi stejná potvora jako ona! Vdá se, zničí všechno hezký, vyluxuje konto a pak zdrhne.“

Děsí mne náhlý obrat na tykání. Zapomněl na dobré způsoby a vytáhne horší varianty. Potácí se a opírá o strom. Potom vyndává z náprsní kapsy placatku a přihne si nějakého uklidňujícího alkoholového mazlíka.

Nečekám, než se dostane na dno. Rozebíhám se a nezastavuji dřív než na chráněné půdě firmy Vlčmin, kde spokojeně již několik let zastávám funkci asistentky šéfa a občasné marketingové záchrany kšeftů.

Házím kabelku na stůl, opírám se o židli a snažím se dostat srdce do klidného ťukotu. Momentálně buší tak splašeně, že má snahu vyletět krkem na úhledně narovnané faktury v šanonu.

„Hlavně klid! Žádný obyčejný potulný exot tě nerozhází!“

Souhlasím s vlastní myšlenkou vyslovenou nahlas a rozhlížím se po firemním území. Šéfova hlava dosud schází. V klidu si vařím vodu na čaj, sedám k počítači a přemýšlím o čtení budoucnosti z čar na ruce. Tak to byl dnešní výčet nápadníků - jeden zakázaný ženáč, druhý samoodšťavňovač a třetí pomstychtivec. Ne, jedničku škrtám. Dávám si naději na jiného třetího do počtu. Říká se do třetice všeho dobrého. Snad toto rčení platí u mužů ve spojení s mou maličkostí.

V ten moment vchází šéf do kanceláře a jako obyčejně pokračuje směrem do své. Jenže se mi nějak nezdá. Podivně na mne mrká, až mi zaskakuje kousek koblihy v krku.

„Dobré ráno, Miluško. Nenechte se rušit. Mno, vlastně... Až dojíte, nutně vás budu potřebovat u sebe v kanceláři. Jde o důvěrnou záležitost.“

Důvěra mi zmrazuje krev žilách. Šéf nosí číslo tři? Ne, osud nemůže být ke mně tak krutý. Vždyť už je několikrát rozvedený! Nikdy jsem ho nebrala za nic víc než skutečného šéfa. Praktického, hodného, někdy přísnějšího, ale chápavého.

Ale co to mrkání? Vypadalo vyzývavě a svůdně...

Voňavá kobliha mne přestává zajímat. Odstrkuji talířek. Vstávám, uplácávám sukni a jdu zjistit skutečnost.

Hlasitě ťukám a po vyzvání vcházím. Šéf má vyvalené oči. Potom začíná šíleně mrkat. Ne, tohle neznamená žádné sváděcí gesto.

„Co se vám stalo?“

„Miluško, musíte mě zachránit. Po cestě mi vpadlo nějaký smítko do oka. Nemůžu se zbavit mrkání. Vypadám jak idiot.“

Zachichotala jsem se.

„Jen se mi smějte. Člověk má vždycky největší radost z cizího neštěstí.“

„Promiňte. Vypadáte děsně legračně.“

„Ale nemůžu. Majitel, ředitel a šéf v jedný osobě se má tvářit vážně. A ne debilně.“

„Já to nikomu neřeknu, nebojte se.“

„Nemáte nějaký oční kapky? Vykapete mi zrak?“

„U sebe ne. Doma na nočním stolku.“

„No nic, skočte do lékárny. To je blíž.“

„Samozřejmě. Už běžím.“

„Miluško, až se vrátíte, promluvíme si o budoucnosti firmy. Uspořádáme schůzi ve dvou.“

Přikyvuji. Snad proboha nechce končit? Vždyť jsme vybudovali celkem slušně prosperující firmu. Ano, měla jsem taky lví podíl na úspěších. Kolikrát jsem zachraňovala, co se dalo. Vyrábět a balit žrádlo pro psy a kočky patřilo v současnosti k dost dobrým kšeftům. Stále více lidí lákalo investování do zvířat než do ostatních lidí s ulhanou minulostí a chamtivou přítomností.

Máme lákavé designy obalů. A navíc po sežrání obsahu žádný pes nezvracel a kočka se nedávila. Co víc si přát?

*

Šéfovo mrkání se mi stalo varováním. Nesmím věřit každému na jedno mrknutí. Líp počkat, co se vyvrbí o něco později, a teprve potom se pustit do seznamování s potenciálním vyvoleným. Dosavadní tři „nápadníky“ jsem si škrtla a rozhodla se začít nanovo.

Pro zbývající část dne jsem si dala hledací pauzu. Přece jenom nevlastním žádný detektor lásky, abych poznala tu pravou během spěchem narvaného útoku. Cestou do lékárny jsem si raději nikoho nevšímala a na oplátku se nikdo nezajímal o mne.

Po návratu už šéf nemrkal. Měl oči hrůzně červené a občas i blikal. Lekla jsem se, že se brzy přemění na levnou solární lampu. Blikání naštěstí způsobovala klíčenka opatřená malou baterkou, kterou si svítil pod stolem. Asi z nudy.

„Už vás zachráním,“ hlesla jsem nadšeně.

Sotva jsem promluvila, nechal hraní a usmál se na mě. Úsměv od ucha k uchu mu rozjel další mrkací záchvat.

„Snad se vám pod kůži nedostal mimozemšťan. Určitě by se zajímal o likvidaci firmy a mne vyhodil na ulici v slzách.“

„Miluško, ano, likvidujeme...“

„Cože? Vyhodíte mě?“

„Máte kapičky?“

Vyhnul se odpovědi na mou otázku a natáhl ruku. Předávám mu kapky a účet za zaplacení v lékárně. Kdyby něco naznačil předem, přikoupila bych přípravek na dlouhé spaní, možná věčné. Ne, nesmím myslet na smrt. Změny se přece odehrávají za účelem vstupu do další etapy života. A možná do daleko lepší části.

„Ne, netřeste se. Co bych si bez vás počal? Likvidujeme starší zásady a vrháme se na nové a dynamické postupy. Tak se posaďte.“

Nervózně si sedám a koukám na ukázkový postup užívání kapek do očí. Šéf na chvíli zavírá oči a když je otevře, otírá si kapesníkem přebytečnou zálivku. Několik minut mlčí a zkouší ostrost zraku.

„A pusťme se konečně do novot, a hlavně do práce,“ promlouvá nadšeně a dává si protahovací kolečko po kanceláři - zapíná počítač, tiskárnu, šrotovačku, kopírku a svítící obraz s vlčí smečkou.

A jéje! Zase budu nucena zvýšit pracovní obrátky. Brzy se ze mne stane dokonalá šlehací metla. Stačí zastrčit do přístroje, zapojit do elektriky a vlastní tempo mne překvapí...

Nejdřív neposlouchám příkazy z vyššího postu a prchám na moje působiště. Připravuji dvě horká jablka, přidávám na talířek několik koblih a vracím se na šéfovu stranu pokroku. Nabízím mu občerstvení a sobě taky. Vlastně si pusu nechutně nacpávám půlkou koblihy. Mé syslí tváře by jistě vyhrály žebříčky sledovanosti videa na Youtube, ale mám štěstí, protože žádný nahrávadlo nefunguje mým směrem.

Nacpání a horký nápoj v ruce se pokoušejí zažehnat blížící se katastrofický scénář. Ovládá mne značná nervozita. Usedám naproti šéfovi do otáčecí vypolstrované židle. Kousám a šéf mne napodobuje. Nastává ticho před bouří. Na novinky se prostě člověk musí pořádně posilnit.

„Máte na tvářích cukr,“ špitám.

Šéf se usmívá. Vypadá značně spokojeně.

„Potom se olíznu. Nyní přichází na řadu důležitější věci.“

„Nemůžu ještě na záchod?“

„Miluško, no tak... Nebojte se, vaše kariéra se ještě vyšperkuje. Nehodím vás do chudobince.“

„No dobře. Už nepotřebuju.“

Otevírám zápisník na důležité poznámky a cvakám si propiskou na povzbuzení. Konečně se pouštím do pozorného naslouchání.

„Co říkáte názvu naší firmy?“

„Názvu? Dobrý, ne? Zkratka vlčák - Minda. Vlčmin. Jde o originalitu.“

„Miluško, ano, jistě. Přijde vám Vlčmin pochopitelný pro Američany?“

„Proč zrovna pro Amíky? Že by expanze až na americký kontinent?“

„Ano, naše firma bude nejspíše dodávat na severní i jižní stranu. Proto se musíme přizpůsobit a přejít na světové fungování.“

„Ale my jsme světoví! Sám jste to několikrát tvrdil. Kdyby ne, nevšimli by si nás až tak daleko za mořem.“

„Hmm, ale rozeberme název. Nevím, s tím „č“ jim asi zamotáme hlavu.“

„Zamotaná americká hlava je stejná jako česká. Musí si poradit s každým problémem. Změna názvu prosperující firmy přinese jenom problémy. Všude samá byrokracie a zisky vám mezitím budou utíkat do prázdna a do státní pokladny...“

„Hmm, hmm. Nevím...“

„Jedno je jasný, žádná americká firma by si nezměnila název kvůli český spolupráci. Nenechte si na sebe přicucnout módní výstřelek podbízení se velikánům. Hrdě se chlubte svým „č“ ve Vlčminu...ehm...“

„Miluško, to jsem chtěl slyšet. Díky! Vlčmin zůstane svůj. Vidíte, první bod se vyřešil úplně hladce. Přejděme k další věci... Jak jsem již nastínil, rozjede se spolupráce se zahraničím, což vyžaduje výborné jazykové znalosti. V životopisu máte uvedený anglický jazyk. Jak jste na tom konkrétně?“

„Šéfe, vy jste ještě někde vyhrabal můj životopis? Vždyť už to je nějakých sedm let, co jsem nastoupila do vaší firmy. Ani si nepamatuju, že jsem se chlubila angličtinou.“

„Co je psáno, to je dáno. Snad jste si ty znalosti nevymyslela?“

„Ne, nevymyslela. Tenkrát bych skutečně dala dohromady běžnou konverzaci. Jednoduchou. Přesně podle školních příruček. Jenže nešlo o kdovíjaké umění. Ani jsem si netroufla maturovat z angliny a zůstala raději věrná ruštině.“

„Miluško...“

„A je to tady, vyhodíte mě... Nejdu s dobou a jazyky jsem úplně zapomněla.“

„Naopak. Investuji do vás! Tedy už se stalo... Od pondělka máte zaplacený soukromý kurz anglického jazyka. Na hodině budete sama. Respektive se svým učitelem, aby se vám mohl maximálně věnovat. Osvěžíte si jazyk a brzy vyřešíte objednávky z každýho americkýho zapadákova.“

„Opravdu? Jéé, děkuju. Tolik radosti ani neunesu... Vynasnažím se zvládnout i zapeklité diskuze v cizí řeči.“

„Miluško, tak se mi líbíte. Odvážná, nadšená, nabitá energií a otevřená novým možnostem.“

Z tolika chvály jsem se začala trochu červenat. Ano, vzdělávat se bylo určitě lepší, než být nedobrovolně vyřazena z pracovního procesu. Na druhou stranu, kde je psáno, že moje mozkové buňky chtějí čerpat informace zrovna z cizojazyčných slovníků a plně se nechystají na tažení ve stylu zakládání rodiny? V tomto případě bych si vystačila s deníčkem miminka, kuchařkou pro utahané mámy a se šmudlíky, bejbíky, prdíky a nočníky.

Klid! Chybí mi základ. Pořádný chlap!

Z krátkého zasnění jsem se dostala zpět do reality. Šéf něco datloval na klávesnici a chválil, jaké dnes vyrábějí suprové kapky na vylepšení zraku. Vrátila jsem se k těšení a k vítané změně mého stereotypu. V tuto chvíli mne můj nadřízený skutečně potěšil. Jenom jsem si dosud netroufla zeptat, zda se kurzy odehrají v pracovní nebo v mimopracovní době.

„Opravdu moc děkuji,“ osmělila jsem se a nadechla se k otázce, když mne nadřízený přerušil.

„Jsem rád, že se tváříte spokojeně. Ještě vám přinesu něco radosti navíc. Dvě soboty za sebou dostanete extra směnu v terénu.“

„Pracovní soboty?“

„Ano.“

„Líza zase zdrhla mimo svět normálních stresovačů? Houpá se na větvi stromu a bojí se stoupnout na pevnou zem?“

„Tentokrát zůstala na zemi, ovšem na druhým konci republiky. Nevrátí se dřív než za měsíc.“

„Má dovolenou nebo ji zase zavřeli do cvokhausu?“

„Nebuďte zvědavá! Brzy byste zestárla a musel bych vás nahradit mladším exemplářem.“

Zasmála jsem se. Šéf vtipkoval. Jen nedokážu pochopit, proč nevymění externistku Lízu Puškovou za normální ženu. Poslední dobou se její stav zhoršoval. Trpěla různými halucinacemi, depresemi, úzkostlivými stavy i záchvaty smíchu, pláče, práce a různých dalších činností a nečinností. Nenormálnost rozpoutal u Lízy bývalý manžel. Načapala ho v milostném dovádění s jiným mužem. Chtěla se vyplížit z místa činu, ale nejprve narazila na zvonkohru na verandě a pak při útěku zakopla na dvorku a skončila obličejem přímo v notně pohnojeném kousku země, určeného pro slepičí chov. Slepičince, pohled na mužské orgie a cinkání zvonkohry jí vyvolaly slyšení různých vnitřních a vnějších hlasů. Ke slyšinám Líze dopomáhal podivný našeptávač odkudsi z nebeských obláčků. V horším případě mimozemský společník zastupující vesmírné vetřelce. Zkrátka, blázinec se stal jejím občasným domovem. A kdo se tam jednou dostane, už se nikdy úplně nepřemění na obyčejnou bytost.