PETRA NACHTMANOVÁ

NITKY TVÝCH SNŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 23. a 20. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © BetiBup33 Studio design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-30-4 (epub)

ISBN 978-80-88272-31-1 (mobi)

KAROLÍNA, ČECHY, přítomnost

Karolína si rozmotala černou šálu ovázanou kolem krku. Z hlavy si stáhla vlněnou čepici stejné barvy. Povzdychla si. Ne. Netušila, odkud se bralo tolik nesnesitelného tepla. Stupnice teploměru klesala k patnácti stupňům pod nulou, hromady sněhu zaplňovaly okraje cest a ztuhlou vodu rybníka na návsi pokrývaly rýhy od kovového ostří bruslí.

Snad sklíčenost a bolestné vzpomínky umlčely vládu zimy. Žádné libozvučné rolničky na saních, ale pohlcovaly ji návaly tepla. Závodní sprint tepajících spánků věštil dusivou prohru, pokud ihned nepřeladí na stanici klidu.

Vzpomínky.

Svíravý pocit při běhu minulostí zabraňoval postupovat příjemným tempem.

Křísila beznadějně mrtvé situace. Zapletla se do nich a snažila rozmotávat nit po nitce. Proč smrt ubližuje živým? Proč je nutí se dusit?

Pomalu za sebou zavřela bránu hřbitova. Několik krátkých kroků ji přesunulo na okraj kopce, kde zůstala stát. Kamarádky, přítelkyně... Ona a Milena.

Kolikrát společně obdivovaly tento nádherný rozhled na Štěpánovice? Kolikrát měly vesnici v kukátku z prstů? Spojovaly palec s ukazováčkem a dívaly se vzniklou dírkou na okolí. Bože, tolikrát tu stály a smály se malým věcem pod nimi. Staly se královnami. Nejmocnějšími bytostmi na světě. Byly dvě! Dvě touhy spojené v jeden sen.

Znovu se rozbrečela. Tekoucí slzy setřela z očí šálou žmoulanou v ruce. Promáčený kapesník schovala v kapse kabátu. Jako jediná probrečela celý pohřeb. Za prolité slzy se nestyděla.

Mnoho lidí se nedostavilo. Pouze Mileniny rodiče, jeden vzdálený příbuzný a pár vesničanů z řad obyčejných zvědavců, kteří nevynechali žádnou smuteční estrádu. Možná se jen bavili sledováním cizího utrpení bez hlubšího zájmu. A snad jim křivdila, ale zahořkla tou podívanou. Tesknilo zde kolem deseti mlčících lidí, což znamenalo sakra málo na rozloučení se skvělou osobou, za jakou Milenu považovala.

Hlavně si všímala pozůstalých rodičů – na pohřební podívané neuronili jedinou slzu. Co víc je mohlo zajímat než lehce získané peníze? Nezasloužili si ani zlomek z milostivě darované sumy. Nikdy o dceru nejevili dostatečný zájem. Nikdy nestáli tam, kde slavila úspěchy a oplakávala prohry.

Zpráva proletěla vesnicí kosmickou rychlostí. Nečekaně se vrátila bývalá obyvatelka! Před pár měsíci vstoupila Milena do rodné vsi Štěpánovice v Čechách. Svým návratem, po deseti letech z ciziny, překvapila mnohé starousedlíky. Nejvíc vlastní rodiče.

Vešla mezi známé stěny jako dáma. Suverénně hodila na stůl balík peněz a donutila zvednout čtvero očí od umaštěné dřevěné desky. A drazí nejbližší se divili. Upírali na ni zrak plný náhle nalezené lásky. Lekla se. Koupila si jejich přízeň v době, kdy o ni nestála. Přála si klid. Chtěla tu bez povšimnutí a mlčky prožívat dny před posledním soudem, jehož datum si sama stanovila.

„No tak, milí rodiče, snad kvůli mně nevykolejíte z pravidelných životních drah!“

„Milenko, jsme tak moc rádi, že ses tu objevila. Těší nás, že se ti vede skvěle. Pojď sem, zlatíčko!“

Oči jim láskyplně zajiskřily. Jak dojemné! Na jazyku se jim rozplývala slova nacpaná nejsladší cukrovou vatou. Ha! Skvěle? Nevěděli nic a rozhodně se jim nehodlala svěřovat. Výše peněz jim odjakživa ukazovala míru štěstí. Nemínila se s nimi zbytečně přít.

„Nějakou dobu tady zůstanu. Ty peníze jsou vaše,“ oznámila chladně a rychle opustila místnost, aby ji snad ze samého štěstí nezačali objímat.

Před třemi měsíci obdržela Karolína zprávu o Milenině návratu do svého rodiště. Konečně! Při čtení vzácných řádek jí srdce poskočilo radostí. Pět let o ní nic nového neslyšela. Dříve se pokládaly za nejdůvěrnější kamarádky. Vzájemné blízkosti se nevzdaly ani poté, co je rozdělily tisíce kilometrů. Dopisovaly si, telefonovaly a najednou nastalo příšerné ticho. Dny se protáhly na týdny, týdny na měsíce a ty na roky. Léta se na sebe neúprosně kupila.

Zaplavil ji smutek a podivná úzkost z nevědomosti, co se stalo.

Začala mít sny, kde ji hledala a zpocená si trhala potřebné chvíle spánku. Manžel jí radil, aby vypátrala, co se s kamarádkou stalo a problém vyřešila. Mohla však opustit tři děti a vydat se na cestu s neznámým cílem? Ne. Zůstalo čekání s nadějí, že sám čas odpoví na zvídavé otázky.

Dočkala se. Dobrá zpráva ji opravdu zbavila špatných snů a myšlenek na nejhorší. Neváhala a napsala Mileně dopis. Na brzkou odpověď však neměla štěstí.

Po měsíci a půl marného hlídání poštovní schránky se rozhodla pro osobní setkání. Nepochybovala o společném vyřešení nebezpečné zákruty života. Stejně se tak stávalo v dětství a náctiletém mládí. Co jiného ji umlčelo než velké trápení? Co jiného než těžké bolesti a smutek uzavřely cestu vzájemné komunikaci?

Muž s ní souhlasil. Koupila si letenku do Prahy a odletěla do rodné vlasti. Na třicet dní opustila milovanou Austrálii, manžela a tři děti. Dostala šanci se zaobírat soukromými rozhovory s kamarádkou z dětství a vyzpovídat ji. Najít bolavou příčinu a pofoukat rány. Přísahala, že rozeberou každý detail. V nejhorším by ji vzala s sebou na kontinent k protinožcům. Ano, rozhodla se obnovit ztracené.

Cesta a změna času ji však příliš unavily. Probudila se druhý den navečer a šla se projít ven. Potkaly se. Karolína se rozzářila jako slunce, Milena proplouvala zčernalou oblohou.

„Ahoj, Milen. Je to fantastické! Konečně tě vidím. Jdeš k nám?“

Nadšeně rozevřela náruč a chtěla ji obejmout, ale kamarádka stála zaraženě opodál.

„Ahoj, Karol. Přiletěla jsi?“

„Ano, psala jsem ti dopis a neobdržela odpověď. Chtěla jsem tě vidět a zase jednou s tebou pobýt. Dlouho ses neozývala...“

„Čas letí světelnou rychlostí.“

„Ehm, šla jsem se projít. Však víš, ty lety. S člověkem to zamává. Ale klidně zajdeme k nám, chceš? Já se tak strašně těším na drby.“

Nedokázala skrýt radost ze setkání, ale Milena brala vše opačně – nezáživně a lhostejně. Šlo vůbec o ni? V jejích očích si nehrály jiskry štěstí. Ne, stále nevěřila, že by se tak moc změnila. Kam se jen ztratila ona optimistická a krásná žena, vždy nabitá novými sny a energií? Kam odešla dívka zvládající s přehledem těžký život s rodiči? Holka neztrácející smysl pro humor i v těžkých chvílích?

Třicet jedna let a tolik smutku na duši. Rty tvrdé, nepřipravené k čarovnému úsměvu při setkání po letech. Vyschlé studny v očích. A pohled mluvil za všechno trápení. Srdce měla rozervané na kousky a duši unikla pára.

„Promiň, že jsem ti nepsala a nevolala. Nějak to nešlo. Nic se nedařilo. Promiň!“

Omlouvala se a uhýbala pohledem. Připomínala projev dětinské stydlivosti. Cožpak před ní musela skrývat včerejší činy?

„To nic. Hlavně, že žiješ. Hrozně jsem se o tebe bála.“

„Žiju ano, ale necítím se ve formě. Ty vypadáš skvěle. Jak se máš?“ zeptala se bez sebemenší změny povadlé tóniny hlasu.

„Zklamání bolí, ať už je jakékoliv, ale bude dobře. Uvidíš, popovídáme si. U nás je všechno v pohodě. Neposadíme se někam? Vypadáš opravdu špatně. Nechceš odvézt k lékaři?“

„Lékaři mi nepomohou.“

„Takže srdeční záležitost? Pojď, můj pokoj se nezměnil. Stejně jako před lety jsi u nás vítaná.“

„Raději se chvilku projdeme, nevadí?“

„Vůbec ne.“

Bavily se. Dokonce Karolína zahlédla jiskřičku potěšení, když líčila, jak triumfálně se objevila před otcem a matkou, a co s nimi udělaly peníze.

„Představ si, máma dokonce uvařila tři chody! Neuvěřitelné!“

Chůze částečně prolomila ledy. Párkrát se společně zasmály, ale po úsměvech následovalo tajemstvím zahalené ticho.

„Karolínko, promiň mi, prosím. Není mi dobře,“ pronesla najednou Milena a zavrávorala.

„Vrátíme se?“

„Ano. Popovídáme si o mým zatraceným životě s otazníky jindy, ano? Ozvu se ti, až mi bude líp. Půjdu si raději lehnout.“

„Doprovodím tě.“

„Ne, nezdržuj se.“

„To není žádné zdržování.“

Nenechala se odradit. Chytla Milenu v podpaží a odvedla ji před dům. Na nic se neptala. Odevzdaně vyčkávala, až sama promluví. Stačila by zmínka a pomohla by. Nejspíše se však proplétala opravdovým zlem. Mlčela a nic nenaznačovala.

„Nemám ti ještě s něčím pomoct? Udělám to ráda.“

„Děkuji ti, Karolínko, jsi moc hodná. Dál půjdu sama. Ozvu se ti, až se vyležím, ano?“

„Dobře, v pohodě, nedělej si starosti. Zůstávám celý měsíc.“

Nevadí. Mají před sebou týdny na pořádné klábosení. Posečká, dokud se Milenino zdraví nezlepší. Loučily se a kamarádka ji nečekaně obejmula se slzami v očích.

„Tolik jsi mi chyběla.“

Konejšila ji hlazením po zádech. „Také jsem tě velmi postrádala. Zase nastane fajn období, uvidíš.“

Ne, ani trochu se nepodobala dívce z minulosti. Kolik paseky jen udělalo poraněné srdce? Snad i nemoc, o které nemluvila, si s ní bolestivě pohrávala. Ať už se jednalo o cokoliv, počká pár dní na vytoužené setkání a dozví se pravou příčinu.

*

Uplynul týden. Místo slibované návštěvy dorazila krutá zpráva.

„Slyšela jste to? Milena je mrtvá!“

„Mrtvá? Ne, to není možné. Nespletla jste se?“

Podlomila se jí kolena a seděla na posteli bez hnutí. Dívala se kamsi do dáli, mimo přítomný svět. Za půl hodiny se rozbrečela. Slzy ji vysílily. Zabořila hlavu do polštáře a na promočeném usnula.

Pozdě! Na všechno bylo pozdě. Nastal konec v nepravou chvíli. Nedokázala zabránit neštěstí.

Neutajila se příčina. Milena se předávkovala. Mnoho jedinců ji po sebevraždě bez lítosti odsoudilo. Feťačka a obyčejná děvka se připlazila otravovat počestné lidi. Dovolila si příliš. Mluvili ti, co nevěděli. Co znali o jejím skutečném životě venku? O tom, jak to chodí?

Zvlášť tady žila spousta lidí, kteří se za celý svůj život nedostali dál než do několika kilometrů vzdáleného města. Přesto soudili a rozsudek zněl: „NA DOŽIVOTÍ!“

Karolína nosila vavříny vítězství, protože se vdala do Austrálie, kde se starala o rodinu, a dokonce vychovávala i nevlastní děti. Šlechetná duše. Bohatá a šťastná žena. Ano, tvrdili, že je bohatá a může si dovolit život na vysoké noze. Vysvětlovala jim, že se mýlí, protože mají tři děti a dům. Peníze si vydělávají každý měsíc jako ostatní. Čím víc obhajovala pravdu, tím míň jí věřili.

„V cizině je dobře, holčičko. Nevykládej nám opak. Všude je dobře, jen tady to stojí za starou belu. No, nebudeme si dělat zle, že?“

Raději mlčela a na podobné hovory přikyvovala poslušně hlavou.

Milena kdysi rovněž patřila do elitního výběru lidí. Hrdince však setnuli hlavu slávy hned po návratu domů v zuboženém stavu.

Smrt blízkého. Strašné uvědomění si přítomnosti. Před několika dny se spolu bavily. Vítr ze záhrobí dnes odvál jejich chvíle nenávratně pryč. Kdysi společně spřádaly nitky snů. Najednou odešel člověk, kterého znala léta. Vzpomínky hřály a zraňovaly zároveň.

Dala se do chůze a vracela se k domu rodičů. V kapse přidržovala naditou obálku - dopis na rozloučenou. Doposud Milenin poslední vzkaz neotevřela.

V klidu se doma převlékne a začte do cenných slov. Doufala, že se dozví bližší informace o kamarádce, kterou stále nosí ve svém srdci. Nikdo a nic ji odtamtud nedostane dřív, než i jí sama smrt nakreslí křížek a spočte prožité dny.

Kdy to vlastně začalo? Bláznivé plánování společného dobrodružství v cizině? Milena si přála odejít od rodičů a Karolína od své ztracené a jediné lásky. Stalo se to před maturitou. Ne, mnohem dříve, když oblékaly dětské sukýnky a s několika dalšími vesnickými dětmi utíkaly každou neděli za dědou Pepou. Ten jim vyprávěl báječné příběhy, které hltaly bez přerušování a s otevřenou pusou.

MILENA A KAROLÍNA, DĚTSTVÍ, Čechy

Sluncem prohřátý červencový den nenechal doma zavřené žádné dítě. Pětiletá Karolínka a o dva a půl roku starší Milena namířily kroky na okraj vesnice. Neuvěřitelně vážně se zabraly do olizování jahodových nanuků a nevnímaly dění kolem. Až otázka pětiletého Petra je vyrušila.

„Kam jdete, Karolínko?“ křikl, houpající se na zábradlí u zastávky autobusu.

„Za dědou. Bude nám vyprávět příběhy z dalekých zemí.“

„Z cizích zemí?“

„Z dalekých a cizích.“

„Jéé, nemohl bych jít s vámi?“

„Pojď. Dědu potěší nový posluchač.“

Seskočil z kovové tyče a připojil se k nim. Ve společné cestě pokračovaly i příští neděli. Tříčlenná parta se postupně rozrostla o Láďu, Filipa a Alici.

Pravidelné nedělní návštěvy dětí u Karolínčina dědy se staly tradicí. Nikdo bezdůvodně nevynechal ani jedinou příležitost strávit vzácné chvíle ve společnosti zábavného starouška a hodné babičky.

Dva následující roky se všichni scházeli v krásné roubené chalupě u dědy Pepy, jak mu děti důvěrně říkaly. V zimním čase vysedávali společně ve světnici. V létě venku na zahradě u stolu, na stoličkách a na lavičce, které dědovy šikovné ruce samy vyrobily ze dřeva.

Vonělo to tu čerstvým dřevem, babiččinými tvarohovými buchtami, ovocnými koláči a přátelstvím. Babička nikdy nezapomněla pohostit věrné návštěvníky kouskem dobroty a lahodnou domácí šťávou. Malinová, jahodová, rybízová, každá jim připadala vynikající, stejně jako v šedivé zimě ovocný čaj ze sušených plodů, zavěšených v kuchyni na masivní tyči blízko stolu, ve vyšívaných plátěných sáčcích.

Děda Pepa si pokaždé sedl na stoličku, podepřel si pravou nohu dřevěným špalkem, vzal do ruky nožík a během vyprávění poutavých příběhů vyřezával různá zvířata, postavičky, vláčky a auta.

Nikdy se neodvážily zlobit a škádlit se. I Filip, který byl vyhlášeným vesnickým zlobokvítkem, se zde choval jako vzorný hoch, aby náhodou neudělal něco špatného a zákaz mu nepřekazil velké radosti s kamarády.

Poutavé dědovy příběhy byly vymyšlené, ale dětské duše hltaly každé slovo. Věřily, že každý detail se opravdu stal. Kdo by nevěřil moudrému člověku? Přibližoval jim svět, tak vzdálený malého človíčkovi. Díky živému vyprávění je dostával tam, kde chtěly většinu času pobývat – ve středu příběhu, u hrdinů.

Koho by nezaujal život malého italského chlapce, který se ztratil ve městě a rozhodl se plout na loďce po moři, aby hledal ztracený domov? Nebo příběh o malé španělské princezně. Stala se psí královnou, když zachránila stovky pejsků před smrtí. A co teprve povídání o bílém australském klokanovi, kterému se líbilo bydlet na louce rozkvetlých bílých květin, kde se lehce schovával.

Karolína s Milenou nejvíce hltaly příběh o dvou černých afrických dětech, chlapci Halim a dívce Ushi. Děti procházely Afrikou a pátraly po nejlepším místě k žití. Cestou potkávaly různá zvířata, braly je s sebou a zároveň sbíraly všemožná semínka plodin a květin. Nakonec došly na místo ze svých představ – úrodné, se spoustou čisté vody a ryb. Z dětského přátelství se vyvinula dospělá něžná láska, která jim do života přinesla mnoho veselých dětí. Šťastní manželé občas odcházeli z místa a hledali lidi, kteří by též rádi bydleli na tomto zázračném místě. Mnoho jich sem přicházelo žít. Vznikla malá vesnice, z malé větší ves a každý vyzařoval štěstí a lásku jako Halim s Ushi.

Ovšem nejoblíbenějším příběhem dědových posluchačů se stal ten o statečném vojákovi. Přežil těžkou bitvu, ale zůstal poraněný sám na poušti. Nedokázal najít vodu. Zemřel by žízní, kdyby se před ním neobjevil statný černý kůň. Voják na něho nasedl a ten ho dovezl k vodě. Nového přítele pojmenoval na památku Život. Poté se několik týdnů společně toulali pouští i nepouští, až se dostali do rukou nepřátel. Měli být oba zabiti. Voják však prosil, aby jednoho z nich ušetřili. Souhlasili. Navíc získali oba právo volby. Život jako kůň neuměl mluvit a nemohl si vybírat. Voják se ale k překvapení nepřátel rozhodl, že Život nezemře.

„Mám tě rád, Živote. Považuji tě za dobrého kamaráda, nejvěrnějšího přítele. Jsem si jist, i když se známe jen pár týdnů, že by mi tvoje smrt nepomohla. Čelím zranění a únavě, navíc ti dlužím život díky tvé nedávné záchraně. Nyní je řada na mně. Žij i za mne, milý Živote! Jsi zdravý a pěkný kůň, jistě si najdeš nového přítele!“

Tak zněla poslední vojákova slova. Popravili ho. Kůň Život začal žít i za mrtvého kamaráda - ve dne v podobě vojáka, v noci v těle koňském.

Děti právě vyslechly oblíbený příběh. Nejméně desetkrát slyšely o zvláštním hrdinství koně a vojáka, a přesto stále prosily o zopakování.

Dnes jim děda slíbil kurz vyřezávání jednoduchých věcí ze dřeva. Připravily si nožíky a poslouchaly důležité rady, jak správně uchopit dřívko a nůž. Tolikrát se dívaly. Vyřezávání se zdálo lehkou činností, ale ve skutečnosti to dalo hodně práce. Nůž neposlouchal a dřívko padalo z rukou.

Pouze Mileně šla práce perfektně. Děda chválil její šikovnost. Kluci záviděli, protože kdo by měl umět zacházet s nožem líp než oni?

Pepa nešťastníky utěšoval.

„Zručnost chce svůj čas. Hlavně mějte svatou trpělivost na zkoušení. Až do doby, než dosáhnete aspoň malého úspěchu.“

„Copak holky tolik cvičit nemusí?“

„Neškareďte se. Jen hrstka lidí v sobě nosí vrozený talent jako Milena,“ usmíval se a ukazoval, kde se dopouštějí chybiček a jak je odstranit.

Cestou domů se jí kluci snažili alespoň trošku ublížit. Nemohli přece dopustit, aby byla holka lepší. Hlavně Láďa s Filipem. Tahali ji za krásné husté copy a posmívali se.

„Máš tátu ožralu a matka se doma schovává, aby náhodou venku nepotkala větší strašidlo, než je sama.“

„Ty mlč, Filipe. Hrozně ti smrdí nohy. Slyšíš? Šíleně móóóc! Láďa má zase uši jako semafory, červený a odstátý až na druhou stranu přechodu,“ bránila svou kamarádku Karolína a na kluky vyplázla jazyk. Pak ji chytila za ruku a se smíchem utíkaly k nim domů. Zavřely za sebou dveře dětského pokoje, sedly si na postel vedle sebe a nahlas snily.

„Milen, myslíš, že se jednou podíváme do ciziny a budeme znát tolik krásných příběhů jako děda?“

„Jasně, že se někam podíváme. Našetříme si peníze. Určitě to bude stát spoustu peněz, aspoň tisíc korun.“

„Jo, možná i víc. Já dostávám každý týden deset korun, tak pět hodím do kasičky.“

„Mně rodiče nic nedávají, ale občas vracím prázdné lahve a můžu si peníze nechat. Tak také něčím přispěji.“

„Pojedeme společně, Milen? Nevyrazíš sama, že ne?“

„Sama bych se bála. Samozřejmě, že pojedu s tebou.“

„Možná bychom s sebou mohly vzít i dědu. Víš, jak rád o všem vypráví. A nesmíme zapomenout ani na babičku, samotné by se jí v chalupě moc nelíbilo.“

„Určitě je vezmeme. Děda zná každou cestu, s ním se nikde neztratíme.“

„Maminka mi slíbila k Vánocům glóbus, abych viděla země z dědova vyprávění.“

„To je fajn, naplánujeme si podle něho trasu.“

„Ale nikoho jiného už nebereme. No, možná Petra.“

„Petra snad ano. Má tě rád a mně neubližuje jako Filip s Láďou. Počkej, uvidíš, jak budou ti dva kluci škemrat, abychom je vzaly taky.“

„Jenže mají smůlu! Ani za žádný úplatek! A Alici taky nebereme, protože je pitomá.“

„Napíšeme seznam, co užitečného zabalit na dlouhý pobyt mimo domovy.“

„Poprosím maminku. Koupí mi nový notýsek a tam si zapíšeme důležité body.“

„Fajn, dnes už ale radši poběžím domů. Chci ležet v posteli dřív, než se táta vrátí z hospody.“

„Jen běž. A kdyby něco, tak víš, že u nás můžeš přespat.“

Karolína ji doprovodila před dům a vrátila se do svého pokoje. Padla do postele, zavřela oči a snila o krásných krajinách, modrém moři a barevné přírodě. Jednou se podívá tam, co prozatím zůstává jen představou a snem. Navštíví s Milenou, dědou, babičkou a Petrem nejzajímavější místa na Zemi a stane se vypravěčkou ve stylu báječného dědy.

Dobře, že přiberou Petra. Kluk se na cestování hodí. Nebojí se hadů a myší, a dokonce zvládne pevné uzly. Také ho měla ráda. O velké lásce ale nic nevěděla. Vždyť sedmileté děvče nosí na srdci úplně jiné starosti.

*

Za dva měsíce každotýdenních nedělních setkání se od dědy dozvěděly novinu. Nepříjemnou.

„Děti, příští neděli nechoďte. Plánuji uskutečnit další velkou výpravu za novými příběhy a nasbírám je speciálně pro vás. Nekoukejte tak smutně, všechno zlé je pro něco dobré. Já se vrátím s novými hrdiny v hlavě, vy se dozvíte nové věci.“

„A dědo, kdy se vrátíš? Nemůžeme jet s tebou? Až vyrazíme s Milenou, také tě vezmeme,“ ptala se Karolínka.

„Dětičky zlaté, bohužel, se mnou nemůžete. A pšššt, ani vám neprozradím, kdy se vrátím, protože sám nic přesného nevím. Cesta bude velmi tajná a dobrodružná.“

Posmutněly při představě absence příběhů. Nejednalo se jen o příští týden, ale možná i o měsíc, či dva. Dlouhou cestu, se skrytým posláním, však respektovaly. Žádný dobrodruh by druhému neodepřel potěšení.

„A dědo Pepo, kam pojedeš? Do Afriky, Itálie, Francie nebo někam, kde jsi dosud nikdy nebyl?“ vyzvídala Milena.

„Říkám, jde o tajemství. Nesmím porušit slib, takže vám neprozradím ani krátký kousek trasy. Ale až se vrátím, zasypu vás novými detaily, osudy, místními zvyky, báchorkami a pověstmi. To vám svatosvatě slibuji.“

Daroval každé posmutnělé tváři tři vyřezávané věci. Kousky vyrobené ze dřeva se jim moc líbily a usmály se společně se slovy díků. Děti obdržely alespoň památku z dílny bezvadného vypravěče.

*

„Maminko? Nevíš, kam dědeček tak daleko a tajně odjíždí?“ vyzvídala Karolínka doma. Přílišná zvědavost ji nedovolila mlčet. Šlo o jejího dědu, ne o cizího člověka. Na rodinu přece žádné tajnosti neplatily!

Maminka s odpovědí chvíli zaváhala, ale nemohla dceři lhát.

„Víš, dědeček nastupuje do nemocnice. Nechtěl vám to prozradit.“

„Do nemocnice? Proč tam děda jde, když je zdravý?“

„Karolínko, on je vážně nemocný. Víš, musí se léčit. Už to nejde odkládat.“

„Maminko, ale pustí ho brzy domů, viď?“

Pohladila ji po tváři, přivinula pevně k sobě a vtiskla pusu do jemných, trochu pocuchaných, vlasů. Nešťastně si povzdechla.

„Ale to víš, holčičko, že se děda brzo vrátí. Jakmile se jeho zdravíčko zlepší, zase si ho užiješ i se všemi svými kamarády.“

Karolínce nikdo nevěřil historku o nemocném dědovi. Nikdo nechtěl ani slyšet, že leží v městské nemocnici, a ne kdesi pod palmou za oceánem.

Karolínka ho chodila s rodiči pravidelně navštěvovat, párkrát vzali i Milenu. Děda se na ně pokaždé smál, vyprávěl různé vtipy a šprýmoval o velké louži pod okny, kterou pravidelně brodí, aby se dostal za hranici obyčejných dnů. Po rozloučení jí bušilo srdce radostí.

„Děda půjde brzo domů, že ano? Má veselou náladu a nemoc mu dala sbohem.“

„Domů nepůjde, Karolínko. Sice se směje, ale stále ho trápí veliké bolesti. Musí hodně odpočívat.“

Zamyslela se, posmutněla a nakonec potichu šeptla:

„Neumře, že ne?“

„Ne, neumře,“ odpověděli současně oba rodiče.

„Nesmí umřít. Děda ne! Kdo by nám pak vyprávěl příhody a staral se o babičku? Ne, děda neumře! Procestoval tolik zemí, je silný. On tu zlou nemoc snadno porazí. Pomohou mu všechna kouzla a čáry z pohádkových zemí.“

Silnou nemoc, zvanou rakovina, neporazil. Za tři měsíce zemřel. Smutek oblékl dětské tváře. Ztratily neúnavného vypravěče a přítele z řad dospěláků. Nikdo ho nedokázal nahradit. Občas si mezi sebou připomínaly jeho příběhy, ale tento čas už nikdy nechutnal stejně.

I babičku pohltila opuštěnost a za tři roky ho následovala na věčnost.

Chalupa osiřela a přemýšlelo se o prodeji. Karolínka poprosila rodiče, zda by si ji mohla nechat.

„Až vyrostu, tak se tam zabydlím. Budu ji mít moc ráda a oživne stejně jako za babičky a dědy. Provoním stěny upečenými buchtami a začnu si zapisovat příběhy, abych ani jeden nezapomněla. Až jednou zestárnu, pozvu k sobě děti z celé vesnice.“

„Rozumbrado naše malá. Dobře, chalupa bude tvoje.“

Chodila tam občas s Milenou uklízet, když ji někomu pronajmuli na dovolenou. Jenže všechno nakonec stejně dopadlo trochu jinak, než plánovala. Navíc se za několik let dozvěděla, že děda nikdy po světě necestoval a příběhy si jednoduše vymýšlel. Nevadila jí menší dědečkova lest. Ona a Milena věřily, že v příbězích se určitě cosi pravdivého skrývalo.

MILENA, ČECHY

Narodila se omylem a trpěla. Ten někdo nahoře ji poslal do nesprávných rukou, které ji mačkaly místo pohlazení. Rodičům nestála za milá slova a vstřícná gesta. Nezajímali se o ni. Přehlíželi s nekonečně chladnou mlčenlivostí, způsobující rány na citlivé dětské duši.

Naložili jí spousty domácích povinností. Starala se víc než ostatní děti stejného věku o chod domácnosti. Navíc získala roli chůvy vlastním rodičům.

Nenaříkala. Zvykla si. Co nejrychleji vykonala nezáživné úkoly a zbylý čas utržila pro nejskvělejší kamarádku Karolínku.

Ta se měla! Záviděla jí skvělého dědu Pepu a báječně vařící babičku. Tajně si přála rodiče podobné Rychteckým - usměvavé, hodné a milující. Našli si čas zahrát si pexeso, domino nebo míčovou školku. Rozebírali s nimi všetečné otázky a nehudrovali jako rodiče doma, aby si šla do pokojíku číst místo vyptávání se na hlouposti. Záviděla, ale zároveň jí ze srdce přála štěstí. Děkovala osudu, že se alespoň na pár hodin stávala součástí skvělé rodiny.

Nedávno společně uzavřely pokrevní sesterství. Bodly se špendlíkem do prstu a spojily osamělé duše krví. Našla tedy sestru. Sice tajnou, ale opravdovou.

Přestala nosit titul jedináčka stejně jako Karolína, která ve skutečnosti jedináčkem nebyla, protože měla o deset let staršího bratra. Divného bratra. Stále se choval nevšímavě, a tak trochu nezapadal do ideálu skvělé rodinky, jelikož se všem úspěšně vyhýbal a většinu času trávil mimo domov. Jako kdyby neexistoval. Rodiče jí říkali, aby se bráchou netrápila, protože je jen velký samotář a nesnese kolem sebe jiné lidi. Ani ty nejbližší. Nechápala to. Bránila se po svém způsobu. Obě dívky ho jednoduše škrtly ze svých životů.

„A jsem také jedináček, bráchu nechci. A hotovo!“ prohlásila pevně Karolínka.

Milenin otec pracoval na stavbě jako zedník a matka prodávala v obchodě ve městě. Milena zdědila krásu po matce. Husté hnědé vlasy s plavými pramínky a zelené oči upoutávaly pozornost i starších kluků. Mladší ji ale stále pošťuchovali a posmívali se každému rychlému kroku, který jí rozhoupal narostlá prsa. Časem přestali s nechutnými poznámkami. Dospívali a zajímali je důležitější věci než tahání za copy a hloupé řeči.

Zlo se částečně obrátilo v dobro. Snažili se krásku upoutat a získat si její přízeň. V řadě ctitelů nestáli pouze kluci z rodné vesnice, ale i z okolních vsí, později z města.

Školu doslova milovala. První a druhou třídu základní školy navštěvovala zde ve vesnici. Třetí a čtvrtou ve vedlejší obci. Další ročníky absolvovala ve městě. Zbožňovala poznávání nových věcí. Hlavně milovala knihy a čtení. Do knihovny se přihlásila okamžitě, jak se naučila číst. Půjčovala si ty nádherně pomalované papíry s písmenky a doma je bez přerušení hltala.

Druhá třída základní školy však neznamenala jen štěstí. Zhoršovala se situace u nich doma. Otec změnil zaměstnání a získal nové známé. Dělal dřevorubce v lese a tvrdil, že tahle dřina se pokaždé náležitě zapíjí. Každovečerní oslavy, s novými kolegy u piva a alkoholových panáků, nikomu nelepily smích na rty. Zval si je i domů. Rámus obtěžoval sousedy. Opilost se stala každodenní součástí, peněz ubývalo a v noci ji budil křik rodičovských hádek.

Prozatím nic víc než hlasitá slova. V sebeobraně se přikrývala peřinou a snažila se tvrdě usnout.

Zjara přišlo víc než slovní potyčky. Otec měl v práci volný den a před polednem se vydal do oblíbené hospody za kamarády, se kterými se jedině dalo normálně bavit, jak tvrdil.

Domů se vrátil v osm hodin večer. Celodenní pití se na něm špatně podepsalo. Milena ležela v pokojíku na břiše, pročítala si nové pohádky z knihovny a zaslechla zvýšené hlasy. „Už zase,“ pomyslela si, když zesiloval matčin křik. Zakryla si uši rukama, ale i přesto slyšela rozčilený rozhovor.

„Si přijdeš domů vožralej jako prase.“

„Co je ti do toho furt? Jednou se člověk pořádně napije a je špatnej?“

„Jednou? Říkáš jednou? Každej den se to děje. Peřiny smrděj hospodou a minule ses do nich pochcal, jak si byl vožralej. Prase! Povidám, ubohý prase seš.“

„Toho naděláš, kvůli trochu šťávy, se stane, né?“

„Seš dobytek, žádnej pořádnej chlap.“

„Mrcho, a co ty seš za ženskou? Přibralas nejmíň dvacet kilo od tý doby, co jsem si tě vzal. Sakra, kdo má s tebou šukat?“

„Dyť s tebou není o co stát. Podívej se na to svoje břišní panděro. Tys přibral dvacet kilo, já ne.“

„Co mi vyčítáš? Tvrdě dřu v lese, zatímco ty si sedíš někde v teple u pokladny.“

„Co z toho máme? Všechno prochlastáš. Milena potřebuje peníze na školu. Když něco nezaplatím, tak na nás určitě pošlou úřady.“

„Milena, Milena! Já ji nechtěl. To tys mě donutila vychovávat dítě. Je na obtíž, stojí prachy.“

„Co bys ještě chtěl? Dělá tu všechno a nekecej, žes byl donucenej. To tys mi ji udělal a neptal se, jestli mám zájem rodit.“

Milena začala vzlykat. Odehrávala se scénka mnohem horší než jindy. Dnes se bavili o ní. Věděla, že nestojí o dceru, ale když slyšela vypustit z úst hořkou pravdu, připadala si najednou zatížená pytlem cementu.