EMILLY ROSS

ROZCESTÍ OSUDU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2022

© Emilly Ross, 2022

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 71. a 54. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Gabrielle Goode

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-16-8 (epub)

ISBN 978-80-88483-17-5 (mobi)

Kapitola 1

Klára

„Prosím, Sáro, nedělej to. Jsem tvoje nejlepší kamarádka. Zcela upřímně ti říkám, nedělej to!“

Sára se na mě podívá tím svým novým pohledem. Přimhouřené oči, šlehající plameny. Svraštělé čelo, plné nedokonalých vrásek, jen podtrhuje, co si zrovna myslí. Tenhle pohled se mi nikdy nelíbil. Byl tak..., tak..., zlostný. Ještě před třemi měsíci by ji ani nenapadlo se na mě dívat zrovna takhle. Teď mě tímto pohledem obdarovávala více, než mi je milé. Píchá mě z toho u srdce. Proč já s tou kávou vůbec souhlasila? Věděla jsem, o čem bude řeč, že se mi to vůbec nebude líbit.

„Podívej, Kláro, opravdu ti nic není do toho, co chci, nebo nechci. A jestli mě nehodláš podpořit, tak tam ani nechoď. Najdu si někoho jiného. Třeba Báru, ta mi nic nevymlouvá, na rozdíl od tebe.“

Hmm, opravdu nic není... Tahle slova se mi převalují na jazyku a přemýšlím, jestli jsem se nepřeslechla, nebo jestli Sáře už opravdu nepřeskočilo. A při zmínce toho jména? Nevědomky jsem nakrčila nos a v duchu si odplivla. Vlezdoprdelka jedna blbá. Všechno jí prochází. Proč je Sára tak slepá? Před půl rokem ji Bára pomalu nemohla přijít na jméno a najednou z nich jsou nejky? Zákeřnějšího člověka neznám. Jasně, že Sáře odsouhlasí úplně všechno. Šlo jí jen o její pozornost a taky o to, jak svoji kamarádku podrazit. Jsem však domýšlivá, paranoidní a žárlím. To chcete od své přítelkyně slyšet.

Sára vzala do ruky hrnek se svým cappuccinem a přiložila ho ke rtům. Pila dlouho. Opravdu dlouho. Měla jsem za to, že do sebe nápoj obrátila úplně celý na ex. Mezi námi tím náhle vzniklo napětí a trapné ticho. Když hrnek vrátí opět na své místo, všimnu si, že neubyla ani kapka. Našlehaná mléčná pěna stále sahá do výšky okraje hrníčku. I ta skořice byla netknutá, pořád na stejném místě. Své plné a přirozeně rudé rty teď měla semknuté do úzké linky. Jak mě nyní ta holka štvala. Vždy jsem stála při ní a ona při mně. Už od našich patnácti let, kdy jsme spolu nastoupily na střední školu a seděly společně v lavici od prvního dne. Ona byla dobrá na matiku a já na angličtinu. Jedna bez druhé bychom asi ani k maturitě nedolezly a nesložily zkoušku dospělosti.

Před pěti lety jí zemřela máma na rakovinu prsu a zůstala úplně sama. Tehdy nám bylo dvacet tři let. Tátu neznala. Maminka jí nikdy neřekla, o koho jde a postupem času se Sára nezajímala. Věděla totiž, jak ji otázkami rozrušuje, tudíž přestala vyzvídat. Časem se s tím srovnala a pochopila, že pokud mámě nestál za zmínku, nemá důvod po něm dál pátrat. Tím byla kapitola otec nadobro uzavřena. Babička s dědou pro ni byli cizí lidé. Její máma se od nich distancovala ve chvíli, kdy ji přemlouvali k potratu. Stála jsem při ní, i když...

„Země volá Kláru, Země volá Kláru! Kláro, ozvi se!“

Při těchto slovech jsem sebou škubla a viděla, jak Sára zaluskala prsty přímo před mýma očima. Heh, asi jsem se zamyslela víc, než jsem mínila.

„Tak co? Rozhodla ses? Podpoříš svoji kamarádku v nejdůležitější den jejího života, nebo se na mě vykašleš a budeš si žít svůj pohádkový život?“

A zase ten pohled! Měla bych jí říct, že má při tomhle výrazu čelo poseté nekonečnem dlouhých a hlubokých rýh.

„Nesouhlasím s tím, co děláš, ale ano. Samozřejmě ti půjdu za svědka. Nemůžeš se vdát a nemít tam mě,“ odpověděla a při těch slovech se celá rozzáří a široce usměje.

„Věděla jsem, že mě v tom nenecháš! Nepřekousla bys, kdyby mi šla za svědka Bára. Ty bys seděla doma na zadku a okusovala si nehty,“ dál se na mě vítězoslavně usmívá.

„Znovu, pro pořádek. Půjdu ti na svatbu, dokonce i za svědka, ale jen kvůli tobě. Ondřeje nesnáším. Není chlap pro tebe. A ty to víš. V jádru duše tohle víš, jen si nic podobného nepřiznáš. Není pro tebe dost dobrý. Je stejný jako všichni před ním,“ snažím se apelovat na její zdravý rozum.

„To není pravda! Ondra je hodný a pozorný. Netvrdím, že jsem zamilovaná až po uši. Nebo, že mám v břiše motýly, když ho vidím. Prostě normální chlap pro obyčejný život. Nemůžu od života chtít zázraky. Není pro mě nikdo výjimečný. Neexistuje pan dokonalý. Tohle všechno je jen v románech a romantických filmech. Kláro, žádná pohádka, tohle je život. Chci se s někým usadit, nebýt sama. Založit si rodinu, koupit si dům zasadit strom, pořídit si psa. Tohle všechno chci. Jen už nevěřím, že tohle prožiju se svou osudovou láskou. Osud. Nic takového neexistuje. Nebo mi chceš říct, že bylo osudem vše, co se mi stalo?“ hledí na mě svýma hnědozelenýma očima. Párkrát zamrká, aby odehnala

slzy.

„Osud je hnusná věc, Sáro, ale nezahazuj se s někým jen proto, že si myslíš, že už na všechno vysněný ti nezbývá čas. Jednou, jednou ucítíš ty posraný motýly v břiše. Jednou…“

„Možná. Možná jednou, ale co když mi v té době bude třeba šedesát?“ zasměje se a já se k ní po chvíli přidávám.

„Vezmu si Ondru. Není tak špatný, jak si myslíš,“ nalhává dál sama sobě.

Povzdechnu si. Není tak špatný. Ta holka neví, o čem mluví. Ona si zaslouží víc. Zvednu hrnek s kávou a dopiju. Obě se zvedneme a rozloučíme. Stejně se ještě před svatbou uvidíme alespoň milionkrát. A já doufám, že ji do tří měsíců, které ji zbývají, potká suprový opravdový chlap. Zahrne ji vším, co si zaslouží. Není fér, aby někdo tak báječný a hodný měl zůstat s někým jako Ondřej. Že není hezký? Na tom nezáleží. Spíš, že z něho nevychází žádná správná jiskra. Není ani hodný, jak Sára tvrdí. Jen využívá jejího dobrého srdce. Jako všichni ostatní.

Když jí zemřela máma, svůj smutek utápěla v mužích. Ne v sexu, ale ve vztazích. Šla bezhlavě z jednoho do druhého. O každém tvrdila, jak je to ten pravý. Z Honzy se vyklubal feťák a alkoholik se sklonem k násilí. Patrik ji časem začal psychicky vydírat, nesměla na krok, aniž by ho neměla za zadkem. Dlouho trvalo, než se ho nadobro zbavila. Pak si našel jinou, kterou sledoval na každém kroku. Dominik byl gambler a obral ji o nemalé peníze. Jiří, to byla první láska po smrti její mámy. Trvala si půl roku. Následky si však nese do dnes a ponese si je po zbytek života.

Kapitola 2

Sára

Věděla jsem, že setkání s Klárou neproběhne jako po másle. Je mi líto, že mě nepodporuje, jak bych si přála. Ona si neprožila to, co já. I když mi byla vždy velkou oporou. Bez ní bych byla ztracená.

Hledám jen kousek štěstí. Klára mi často říkává, že prý přijde samo, když ho budu nejméně čekat. Já zastávám názor, že se štěstí musí jít naproti. A pravdu ukáže čas...

Třeba ani žádné štěstí neexistuje. Někdo žije, jiný přežívá. Tečka. Pohádky jsou jen pro vyvolené, a ani u nich není vždy vše tak, jak se zdá. Navenek se tváří šťastní a spokojení, za zavřenými dveřmi pláčou a litují se. Kolikrát denně vidím na sociálních sítích fotky líbajících se párů, květin a dárečků, které žena dostává od svého přítele. Už vám ale žádná z nich nepřizná, že ji podvádí, pomlouvá na každém kroku anebo, že ji v opilosti zmlátí. Není zlato, co se třpytí. Proto nevěřím na pohádky. Život je boj. Šťastný konec si každý musí vybojovat. Kdybych žila v pohádce nebo v romantické knížce, nechtělo by se mi teď tak ukrutně čůrat. Hlavní hrdinky červené knihovny nekříží nohy při každém kroku po cestě domů. Asi je na mě opravdu parádní pohled. Když jsem se s Klárkou loučila, úplně jsem zapomněla jít na záchod. U zásadní osudová chyba. Stále dávám pravou nohu před levou a levou před pravou. Vypadám jako v transu. Už jen pár kroků, pouhých pár kroků! Říkám si svou mantru. Když už mám panelák se svým bytečkem přímo před očima, lechtá mě v podbřišku. Možná motýli v břiše, o kterých Klára mluvila. Není to příjemné. Zalovím v kabelce a potichu se proklínám, že s sebou tahám směs nepořádku, chaosu a naprosto zbytečných věcí. Po hmatu poznávám tampony, telefon, ponožky a kalhotky pro strýčka příhodu. Dále gumičky do vlasů, zajímavé, doma nikdy nenajdu ani jednu. Drobné, drobné, zase drobné. Milion drobných. Vážně si myslím, že kdybych vysypala obsah své Hermioniny tašky, napočítala bych v drobných bezmála milion. Ale když potřebuju pětikačku do vozíku, puf! Nemám ani fň. Kde jste, kdepak jste?

„Mám je!“ vykřiknu nahlas, až se po mně pár lidí ohlédne. No co, je to akutní. Schody beru po dvou a v ruce přebírám klíč po klíči. Když udělám poslední krok ke vchodovým dveřím, padne mi do rukou ten správný. Odemykám a stojím před výtahem. Přivolávací tlačítko zmáčknu jednou, podruhé, potřetí... Fajn, kašlu na to, jdu po schodech. Ve třetím patře se vydávám k levým dveřím a odemykám zámek. Klíček se otočí pouze jednou. Vždyť přece vždy zamykám na dva západy! Vběhnu na chodbičku a ani se neobtěžuji zout boty. Jdu opět doleva a stisknu kliku od záchodových dveří. Klika se sice pohne tím správným směrem, ale dveře se neotevřou.

„Ty už jsi doma zlato?“ ozve se zevnitř.

„Ondřeji, co tady děláš? Měli jsme se vidět až večer.“

„Chtěl jsem tě překvapit!“

Hmm, to se ti opravdu povedlo!

„Dobře, tak jsi mě překvapil, mohl bys už vyjít?“ ptám se s nadějí v hlase. Místo odpovědi se dočkám spláchnutí. Jak romantické. Dveře cvaknou a vyjde z nich Ondra. Jeho blond vlasy jsou rozcuchané a padají mu už skoro po ramena. Mohl by se zase ostříhat. Hledí na mě svýma zelenýma očima, když ho popoháním ven.

„Zase spěcháš? Nechceš si s tím raději zajít k doktorovi?“ ptá se mě zcela vážně.

„Jasně. A co mu řeknu? Prosím vás, pane doktore, po kávě potřebuji jít na malou. Můžete mi s tím pomoci?“ odvětím a zavírám za sebou dveře.

Po nemalé chvíli a velké úlevě, vyjdu zpět do reality normálního světa. Vydám se do koupelny, kde si opláchnu ruce a rychle se zkontroluju v zrcadle. Když dojdu do kuchyně, u stolu sedí Ondra. Láduje se těstovinami, které jsem si nachystala na zítra do práce.

„Prosím, Ondro, řekni mi, že mi právě nejíš můj zítřejší oběd, když máme za dvě hodiny rezervaci v restauraci, kde se chystáme oslavit naše roční výročí seznámení?“

„Já měl hlad a tohle bylo jediný nachystaný jídlo,“ odvětí s plnou pusou a vypadne mu kousek zapečené těstoviny z pusy na stůl.

„Proč si nevezmeš třeba rohlík a salám? Ten v lednici najdeš. Za prvé vidíš, že mám jídlo připravené na zítra, za druhé se chystáme jít na večeři!“ zvýším nepatrně hlas, aby věděl, že se mi jeho chování opravdu nelíbí.

„Ty naděláš, tak si zítra něco kup. Vlastně ti jeden den bez oběda jen prospěje,“ přejede mě kritickým pohledem a ani si nevšímá, že mu další těstovina padá z úst. Při tom pohledu si palcem a ukazováčkem jemně masíruji kořen nosu.

„Co tady vlastně děláš? Přece jsme se měli sejít přímo v restauraci,“ nakrčím nepatrně čelo.

„Už jsem ti říkal, že jsem tě chtěl překvapit,“ odpovídá mi s plnou pusou, až se divím, že u dvou kousků na stole nepřistál třetí.

„To nemá smysl, raději se připravím a ty asi pokračuj v tom, co právě děláš,“ ukončuji naši nesmyslnou debatu.

Jdu do koupelny a napustím si horkou vanu, kam přiliji notnou dávku levandulové pěny. Ideální na uvolnění dnešního napjatého dne. Celá se ponořím do slastné teplé vody. Po chvíli lebeděni vezmu žiletku a oholím se od paty až k hlavě. Na umytí vlasů si dám zvlášť záležet. Vím, že samochvála smrdí, ale mám krásné blond vlasy, které se mi lehce vlní. Tělo si namydlím sprchovým gelem s výtažkem z citrónové trávy. Když je vše dokonáno, opláchnu se příjemně teplou vodou a vylezu z vany ven. Osvěžení v koupeli mi opravdu bodlo. Zabalím se do ručníku a rozčešu si zlatavou hřívu. Vyfénuju, trošku přežehlím a sepnu do skřipce. Z komody vyštrachám kosmetickou taštičku a její obsah vysypu na pračku. Prstem přehrabuji hromádku líčidel, až najdu, co hledám. Make up. Zmáčknu pumpičku na hřbet ruky. Nic se nestane. Druhý pokus dopadne stejně. Skutečnost mě vůbec nepřekvapí. Tyhle serepetičky používám možná jednou za půl roku. Odšroubuju tedy pumpičku a zalovím v lahvičce prstem. Vydolovanou tekutinu si rozetřu po obličeji. Následuje pokus o kouřové stíny, tužka, řasenka – ta už je také na pokraji vyschnutí – lesk na rty a vše zakončím pudrem odstínu porcelán.

Podívám se pořádně do zrcadla. Při pohledu mi málem vypadnou oči z důlků. Moc porcelánu. Přebytečný pudr setřu dlaněmi.

Vyjdu z koupelny a přes obývák se vydám do ložnice. Po cestě zahlédnu Ondru, jak sedí na gauči, dívá se na nějaký fotbalový zápas a cpe se křupkami. V šoku se zastavím a nevěřícně na něj koukám.

„To jako vážně?“ vypísknu.

Ondra líně zvedne oči od obrazovky a vyprskne celý obsah úst na koberec. Začne se smát a mlátit se rukou do kolene.

„Ses srazila s klaunem, ne?“ hýká, div mu nezaskočí. Nacpe si další obrovskou hrst křupek do pusy. Několik jich samozřejmě vypadne na gauč.

Otevřu pusu ve snaze něco říct, ale unikne mi z ní jen vzduch. Zase ji zavřu a se zvrácenýma očima pokračuji do ložnice. Mé skromné útočiště. Místnůstka je malinká. Jedna skříň se zrcadlem, postel sto šedesát centimetrů široká, noční stolky, které stojí z obou stran. Na každém z nich stojí lampička a leží mírný nános prachu. Zítra po práci už opravdu pouklízím. Na podlaze se pyšní šedý žíhaný koberec s vysokým chlupem, který mě příjemně šimrá mezi prsty u nohou. Zdi mám vymalované světle fialkovou barvou, jen za postelí vypadá odstín o něco tmavší. Na stěnách visí spousta rámečků s fotkami mých nejbližších. Pomalu na každé druhé jsem já s maminkou. Na některých s Klárou, dvě fotky ze střední a nově přidaná s Ondrou. Ve středu bílého stropu se lehounce pohupuje lustr z bílého peří. Krásný lapač prachu. Pokud se někdy lustru něco stane, a že asi brzy ano, nechám ze stropu raději trčet holou objímku s našroubovanou žárovkou než kupovat stejný nesmyslný kýč.

Jen slabé tikání nástěnných hodin nad dveřmi narušuje ticho. Otevřu skříň a z ramínka opatrně sundávám své nové šaty. Černé na úzká ramínka, přední část zdobí jemná krajka. Opatrně je položím na postel. Přihodím k nim silonky pleťové barvy, krajkové kalhotky, stejně sladěnou podprsenku bez ramínek a z úložní krabice ze skříně vytahuji černé páskové boty na nižším podpatku. Když se obleču, letmo se podívám do zrcadla.

Já mu dám klauna! Hlavně, že on je Casanova.

Při cestě z ložnice se ještě zastavím u nočního stolku a vezmu dárek pro Ondru, zabalený v červeném lesklém papíru, převázaný zlatou mašlí. Uvnitř je naše zarámovaná fotka z prvního dne našeho seznámení.

Tato momentka vznikla úplnou náhodou. Oba jsme se omylem ocitli na narozeninové oslavě našeho společného známého, která se konala v jedné malé hospůdce s krásnou zahrádkou. Půvabná zeleň zde obklopovala pár stolů. Uprostřed bublal rybníček s malým vodopádem, kde plavalo několik krásně vzrostlých koi kaprů. Vzhledem k tomu, že jsem znala jen oslavence a do trapné debaty u stolu jsem se nedokázala zapojit, šla jsem se podívat na krasavce prohánějící se pod vodní hladinou. Zády jsem se pohodlně opřela o kmen smuteční vrby rostoucí poblíž jezírka.

„Moc tě to tady nebaví, že mám pravdu?“ ozval se za mnou sametový mužský hlas.

Odvrátila jsem zrak od jezírka a setkala se zelenýma očima stejného odstínu jako vrbové listí. Muž, který přede mnou stál, byl zhruba o hlavu vyšší než já. Postava tak akorát. Blond vlasy střižené na delšího ježka. Na levé tváři, těsně pod lícní kostí, mu malinké znaménko zdobilo obličej. Usmíval se na mě a hleděl mi přímo do očí. Když mi přes tvář spadl neposedný pramen vlasů, ledabyle mi ho zastrčil za ucho.

V ten moment se vedle nás ozvalo hlasité „Sýr!“.

Oba jsme se otočili za hlasem a usmáli se do objektivu fotoaparátu. Vznikla opravdu krásná fotka. My dva usmívající se od ucha k uchu, v pozadí osvětlené jezírko a všude kolem zeleň, která dodala snímku intimitu, jako bychom se ocitli v přírodě bez lidí, kteří jinak kroužili všude kolem nás.

„Góóóóól!“

Výkřik vycházející z obýváku mě vytrhl z myšlenek.

„Ach jo,“ vzdychám si a tisknu kliku dveří. Vejdu do obývacího pokoje, kde je Ondřej stále na stejném místě. Jediný rozdíl, že v ruce drží plechovku s pivem. Tu si donést dokáže, ale jídlo nikoliv. Až když stojím mezi dveřmi a pozoruji ten slastný výjev, dojde mi velice podstatná a zásadní věc.

„Počkat, počkat, počkat. Vždyť na sobě nemáš žádné společenské oblečení. Stále vidím kraťasy a tričko s nápisem: „Nandej jim to!“ říkám mu nevěřícně a doufám, že opravdu špatně vidím.

„Jdeme na večeři, nejdeme na operu,“ namítne suše a dál sleduje zápas.

„Ondro, restaurace! Žádná zaplivaná hospoda, kam chodíš se svými kamarády. Jdeme společně oslavit naše seznámení. Za tři měsíce se bereme. Mohl by ses trochu vzpamatovat? Tobě nevadí, že mi na tom záleží a ty to máš úplně u prdele?“ rychle zamrkám, abych odehnala zbloudilé slzy.

„Ty naděláš, kdybych tady s tebou bydlel, nebyl by problém. Měl bych tu své věci a mohl se převlíct, když ti na tom tak záleží,“ odvětí s pohledem stále zapíchnutým na obrazovce.

„U mě ve skříni nějaké oblečení máš. Prosím, běž podívat, jestli tam nenajdeš něco lepšího. O bydlení s tebou nehodlám diskutovat. Už jsem ti říkala, že v tomhle bytě spolu nebudeme bydlet. Jde o byt po mojí mámě a chovám k němu úctu. Ty zas nechceš, abych bydlela u tebe. Přece jsme se domluvili, že po svatbě půjdeme do nového. Nový začátek pro náš společný život,“ začínám mít z něho tik v oku.

Nechci mu vysvětlovat své důvody. Po smrti mámy jsem si sem nastěhovala pouze jednoho člověka. Jiřího. Vím, že by se všechno odehrálo v jakémkoliv jiném bytě, ale tenkrát jsem se zapřísáhla, že tento bude navždy mým útočištěm. Ať se stane cokoliv, ať budu kdekoli a s kýmkoliv, vždy se budu mít kam vrátit. Do domova, který mi poskytuje ochranu, bezpečí a jistotu.

„Jestli si dobře pamatuješ, žiju v garsonce. Kuchyň, obývák a ložnice v jednom. Žádné soukromí. Při sledování televize by mě rušilo tvoje věčné ťukání do klávesnice,“ odvětí a pomalu vstává z gauče. Smete ze sebe zbytky křupek na koberec. O tomhle si s ním ještě později promluvím. Dnešek si ale nehodlám kazit hádkou.

„Ťukání mě živí. Pracuji i z domu. Je to pohodlnější si vzít trochu práce domů než zůstávat přesčas. Běž se podívat po oblečení. Rezervaci máme na

sedmou hodinu a je půl sedmé. Měli bychom jít.“

Když Ondra odejde do ložnice, vložím balíček, dosud schovaný za zády, do malé kabelky, kterou si beru s sebou. Přihazuji do ní i mobil a peněženku. Čekám s nachystanými klíči v ruce. Za okamžik Ondra vychází z ložnice v černých riflích. S trikem se neobtěžoval. Zastaví se u malého nástěnného zrcadla a pohlédne do něj. Přiloží si prsty k ústům, olízne je a prohrábne si s nimi vlasy. Dnešní den nemůže být dokonalejší. Před odchodem zapnu robotický vysavač a společně opouštíme byt.

Kapitola 3

Sára

Na parkovišti se ani nenamáhám hledat Ondrovo auto. Pil a na večeři si samozřejmě další pivo neodpustí. Dojdeme tedy k mému malinkému seátku, nasedneme a vyjedeme do restaurace Potrefený pelikán. V rádiu naladím svoji oblíbenou stanici a ignoruji poznámky, které si můj spolujezdec nenechá ujít. Zastávám názor, že pokud řídím, vybírám play list já. Pokud jsem spolujezdec, tak také. Zrovna začínají hrát moji oblíbenou písničku. Potichu si prozpěvuji a bubnuji při tom prsty do rytmu. Nemám náladu se s Ondrou moc bavit a oceňuji, že ani on nemluví.

Naštěstí brzy parkuji.

Ondra prolomí ticho, když vejdeme dovnitř restaurace.

„Nemohla jsi mě informovat, že razíme do tak nóbl podniku?“ šeptne mi do ucha překvapeně. Někdy pociťuji, že mě nebere vážně.

Přejdu jeho otázku bez odpovědi a usměji se na přítomného číšníka.

„Dobrý den, máme tu rezervaci na jméno Sára Vlčková,“ oznamuji muži ve slušivém obleku a s příjemným úsměvem na rtech.

„Dobrý den, ano. Prosím, pojďte za mnou,“ vyzve nás a vede k našemu stolu, kde se usadíme.

Okolní prostředí je moc hezké a útulné. Salónku dominuje obrovské mořské akvárium. Pestrobarevné rybky proplouvají kolem korálů a vše vypadá moc krásně. Číšník nám nese jídelní lístky a my si po jeho otázce objednáváme pití. Ondra pivo, já perlivou vodu.

„Nemají smažený sýr,“ ozývá se Ondra zadumaně. Převrací zběsile stránku po stránce, jako by tím dokázal vyčarovat jeho oblíbené jídlo.

„Vyber si něco jiného,“ radím mu a vybírám si dál. Mým chuťovým buňkám by bodlo něco slavnostního.

„Tady je všechno hrozně drahý,“ pokračuje ve svém lamentování Ondřej.

Zavrátím oči v sloup. Nemám na to odpověď.

„Kdybys mě nechala bydlet u sebe doma, mohl jsem mít víc peněz. Nemusel bych platit nájem,“ ušklíbne se vyčítavě.

„Nemám sílu ti to stále vysvětlovat. Bydlet…,“ naštěstí nestihnu myšlenku dopovědět.

„Máte vybráno?“ ptá se číšník, který se náhle zjevuje u našeho stolu.

„Ano prosím, dala bych si steak z hovězí svíčkové více propečený, ale ne přepečený, s brusinkovou omáčkou a k tomu americké brambory. Doneste mi, prosím, ještě jednu jemně perlivou vodu. Děkuji,“ diktuji svoji objednávku. Už teď se mi neuvěřitelně sbíhají sliny.

„Skvělá volba! A pro vás?“ stáčí číšník pohled na Ondru.

„Máte smažený sýr? V jídelním lístku jsem ho nenašel.“

To jako vážně?

„Ne pane, naše denní nabídka neobsahuje smažený sýr. Mohu vám nabídnout něco jiného?“

„Dám si tedy hranolky,“ odpovídá Ondra, zavírá jídelní lístek a přistrčí ho k číšníkovi na znamení, že nic dalšího. Zachraňuji situaci a objednávám mu stejné jídlo, jen trvám na hranolkách místo amerických brambor. Ondra se ozve s požadavkem na další pivo, jak jinak. Jakmile číšník odejde, ostře vystartuji.

„Mohl by ses trochu krotit? Nesnáším, když piješ!“ říkám spíš potichu, ale hlavní viník slyší.

„Říkala jsi, že slavíme, ne? Kotě, ale nejsem si jistej tím, cos vobjednala. Doufám, že to bude k jídlu. Jakou, že to má omáčku? Brusinkovou? Ta se dává ke svíčkový, ne?“

„Ondro, už jsi potvrdil rezervaci v hotelu Tolliare? Čekají na potvrzení termínu svatby do konce měsíce,“ raději měním téma našeho bezpředmětného hovoru. Chci řešit podstatnější věci.

„Nevolal. Myslel jsem, že sis to vzala na starosti ty,“ odpoví mi bez sebemenšího zájmu. Prohlíží si stojánek na párátka, jako bych mu předříkávala předpověď počasí na zítřejší den.

„Pravda, zavolám tam zítra sama. Zajišťuji nejen hotel, ale také prstýnky, oblečení, výzdobu, pozvánky a spoustu dalších nedůležitých drobností, které ke svatbě patří,“ pronesu sarkasticky, ale hlavní záměr zdůraznění obsáhlého seznamu se mine účinkem.

Asi vážně dělám chybu, že se do manželství s ním vrhám po hlavě. Od doby, co jsem Ondrovi řekla ano, hodně se změnil. Nebo byl pořád takový? Nevědomky si protáčím zásnubní prstýnek s malinkým kamínkem.

„I tvoje podvědomí ví, že jsem udělal pro svatbu maximum. Požádal jsem tě o ruku a dal ti tento prstýnek.“

Jeho samolibý tón mě vytrhuje ze zamyšlení. Vezme mou ruku, na které se blýská malý šperk a políbí prstýnek. Ne moji ruku. Naštěstí číšník nese jídlo a já se nenamáhám komentovat, jak mě celý den vytáčí.

„Vypadá to výborně!“ usměji se na milou obsluhu a na oplátku dostávám krásný úsměv. Jakmile pingl odejde, vezmu do ruky džbánek s brusinkovou omáčkou a přeleji tekutinou krásně a lahodně vypadající hovězí steak. Sbíhají se mi sliny, normálně si žádné speciality nedávám, ale dnešní den si říká o výjimečnost.

„Proč nám to donesl všechno zvlášť?“ zeptá se Ondra a točí džbánkem do kruhu, až z něj ukápne pár kapek na ubrus. Nechápavě kroutí hlavou a sleduje, jak se skvrny na stole rozpíjejí.

„Aby měli v kuchyni pak víc práce s nádobím,“ odvětím mu tak vážně, jak to jen jde. Při některých jeho otázkách prostě nejde odolat sarkasmu.

„Aha. A nemůžu si všechno přesunout na jeden talíř? Líp by se mi jedlo.“

Připadá mi jak malý kluk. Vezme si hranolku do ruky a namočí ji v brusinkové omáčce. Vloží si ji do úst a svraští obličej do úšklebku.

„Je to tvoje, naházej si každý sousto třeba do omáčníku,“ pokračuji ve stejném duchu a konečně si vkládám kousek masa do úst. Ondra se na mě nechápavě podívá, ale nakonec mu dochází moje narážky.

„Fakt vtipná!“

Hranolky překlopí na talíř se steakem a vše zalije omáčkou. Do pravé ruky uchopí steakový nůž a chvíli s ním otáčí. Když se na něj dostatečně vynadívá, do levé ruky vezme vidličku a zapíchne ji do masa. Ukrojí kousek, zvedne ho do výše očí a pro změnu zkoumá nabodnutou kořist. Rozhlédnu se, chci vědět, s kým nemám po cestě ven navazovat oční kontakt. Nakloním hlavu mírně doprava a sleduji podivnou scenérii.

„Sáro! Dyť z toho teče krev!“ vypískne do ticha restaurace. Mohu jen děkovat nadpřirozeným silám, že v našem doslechu nesedí jiní hosté.

„Žádná krev, šťáva. Je propečený, jak má být.“

Pokračuji v jídle a vychutnávám si ho. Ondra pravděpodobně usiluje o znechucení všeho, co mám ráda. Sousto masa vloží do úst, chvíli ho převaluje, a nakonec vyplivne zpět na talíř. Napíchne omáčkou nasátou hranolku, přičichne k ní a položí ji i s vidličkou nazpátek. Otře si ústa ubrouskem, vezme pivo a vypije ho na jeden zátah. Ještě chybí, aby si krknul. Aha, nechybí. S vytřeštěnýma očima na něho doslova civím, neschopná slova.

„Co koukáš vyjeveně? Zjistil jsem, že mě přešel hlad. Už i ty tvoje těstoviny byly gastro-porno proti této nedodělané žvejkačce.“

Zírám na něho. Sousto mi uvízne v krku. Dala bych si panáka, kdybych nebyla abstinent. Začíná mi těžknout žaludek. Pravděpodobně jsem nejedla vynikající maso, ale šutry. Celý kamenolom. Ondra krátce a jasně prohlásí, že tohle ani náhodou nesní.

Zvedne se, zaloví v zadní kapse a vytáhne peněženku. Po docela dlouhém přehrabování vyloví stovku a podá mi ji. Nevěřícně na něj dál koukám a ani se nehnu. Když vidí moji nečinnost, položí bankovku na stůl.

„Za ty piva, počkám venku,“ otáčí se k našemu stolu zády a odchází. Spolknu sousto v puse a dopiji vodu. Nějak nevím, co dál dělat. Na jídlo mě přešla chuť. Nejlepší bude asi odejít. Kývnu na číšníka stojícího opodál.

Stačí mu letmý pohled na naše nedojedené talíře.

„Je všechno v pořádku?“ ptá se a já jen přikývnu. Po tváři mi sklouzne osamělá slza. Kdybych mu teď odpověděla, z jedné slzy by se rázem stal vodopád.

„Přejete si zaplatit?“

„Ano, prosím,“ kníknu.

Číšník odejde pro účet. Když se vrátí, vypořádám se s ním i s tučným dýškem a zvedám se k odchodu. Když míjím akvárium, zaslechnu za sebou šeptavý hlas.

„Nikdy nesnižujte cenu svých slz. Můžou být hojivou vodou a pramínkem radosti. Někdy to jsou nejvhodnější slova, která vycházejí ze srdce. Řekl William Paul. A měl pravdu.“

Když se otočím, číšník se na mě jen lehce pousměje a otočí se zpět ke stolu, odkud sbírá nádobí. Jako kdyby nic neřekl, přesto jsem si jeho slova opakovala po cestě ven.

O mé auto se opírá Ondra a nohou kope do imaginárního kamínku.

„Hotovo, vyřízeno?“ ptá se, jako by bylo všechno v naprostém pořádku.

Odemykám auto a hned, jak dosednu, zabouchnou se dveře i u spolujezdce.

„Vůbec nechápu, o co ti jde. Vyvoláváš jen hádky. Pořád se ti něco nelíbí. Ať udělám cokoliv, řeknu cokoliv, vždycky se naštveš.“

Z kabelky vyštrachám dárek a podám mu ho. Než stihne cokoliv říct, nastartuji auto a zesílím rádio tak, abych neslyšela ani vlastní slova. Vyjedu na hlavní cestu, mířím rovnou k Ondrovi domů, kde mu zastavím ze zadní strany činžovního domu.

Upře na mě nechápavý pohled.

„Myslel jsem, že dneska jsme u tebe.“

„Dnes ne, potřebuji být sama,“ vysoukám ze sebe z posledních sil.

Ondra vystoupí a prudce za sebou zabouchne dveře. Ani se neohlédne. Nerozloučí. Chvíli tam jen tak sedím a přemýšlím, co se vlastně stalo? Do očí se mi opět derou slzy a já raději vyjíždím směrem domů. Nechci brečet, dokud nebudu v bezpečí své postele.

Kapitola 4

Ondřej

Také mě mohla vysadit u dveří, kdo to má celý obcházet? V rukách převracím balíček do Sáry, co mi dala v autě.

Měl jsem jí taky něco dát?

Hned tuto myšlenku zapudím. Dárky dávají jen holky.

Když konečně obejdu blok, pohledem zabloudím ke svému oknu a usměju se. Svítí.

Kapitola 5

Sára

Zaparkuji auto, popadnu kabelku a jdu rovnou ke dveřím. Nerozhlížím se, chci být co nejdříve ve své posteli. Schody, dveře, výtah, dveře, záchod a konečně vytoužená postel. Jen si sundám veškeré oblečení. Šaty vyměním za triko XL, ve kterém spím nejraději. Do postele udělám ladnou šipku a zabořím obličej do polštáře. Nezajímá mě, že se mi obtiskne do povlečení. Třeba to bude ráno fungovat i opačně. Jedna slza, druhá, třetí, padesátá osmá. Vodopád. Nelidské hýkání tlumí jen umělé vlákno.

Pípne mi telefon. Třeba mi píše Ondra a chce se omluvit, že se choval jako vůl. Zvednu se na lokty a natáhnu ruku na noční stolek, kam jsem před tím telefon položila.

Odesílatel: Bára

Ahoj, jak šlo rande, kočko?

Odpovím.

Paráda, vše podle plánu. Dárek se mu moc líbil. Pak ti povím víc...

Jak já jsem trapná. Co komu nalhávám? Báře, nebo sobě? Mám to zapotřebí? Třeba to nejde z kopce s Ondrou, ale se mnou. Napadá mě docela pravděpodobná teorie. Na telefonu si pouze nastavím budík, abych ráno nezaspala a schoulím se do klubíčka. Sotva zavřu oči, okamžitě usínám.

Ne! Jako rána kladivem přímo na temeno hlavy. Musím si změnit zvuk budíku. Pro své vlastní bezpečí a samozřejmě i toho nebohého přístroje. Vstávám a jdu k šatní skříni.

„Bože, to ne. Ne, ne, ne,“ odvracím svůj zrak na nebohý polštář.

Vždyť nemám ani žádný super odličovadlo! Stojím dobrých pět minut nehybně a uvědomuji si, že musím začít něco dělat. Možnost číslo jedna je, že si pořádně rozcuchám vlasy a budu předstírat bezesnou žhavou noc se svým snoubencem, nebo si ten sajrajt prostě vydrhnu z obličeje.