PETRA NACHTMANOVÁ

TÁBOROVÉ LÁSKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 50. a 35. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Pro Book Covers Studio

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-74-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-75-5 (mobi)

1. kapitola

Držím si hrdě svých patnáct let a balím na poslední dětský tábor. Slovo „dětský“ mi sice trochu nepasuje, ale beru to za definitivní rozlučku s životem, chyceným za rodičovské ručky a poučky. Patnáctka na mě totiž silně buší tak trochu ve smyslu: „Brzký přeskok do dospěláckého světa!“

A tak prostě využívám poslední šanci a celkově vlastně teprve druhou. Vyrážím si s ostatními „dětmi“ zašpásovat v rytmu ohňových, sportovních, odvážných a nových kamarádských stylů. Jedu tábořit!

Zúčastnit se čtrnáctidenního pobytu na místě zvaném Krásná Chalupa v Jizerských horách mi přelétlo kolem nosu úplnou náhodou. Nejdříve přišla mamina:

„Nechceš jet na tábor? Máš poslední možnost. Píšou tady od osmi do patnácti let včetně. Honzík jede v té době s vodáky, tak abychom tě neošidili. I když bys s ním mohla klidně jet. Jako doprovod samozřejmě, do vody tě nikdo nenutí.“

„Honza by mě na souši nenechal. Jako bys ho neznala. O to víc, kdyby věděl, že se nehodlám ani trochu namočit. Vzal by to ve stylu „tajný akce“. Nalákal by mě na vodu úplně nenápadně a pak bez výčitek utopil.“

„No tak, neboj se, on by tě zachránil. I když, máš pravdu. Tu vodu by obejít nešlo. Fakticky bys nepřekonala tvoje mokrý zábrany v přítomnosti tvýho brášky?“

„Ani náhodou.“

„Brácha přece nenechá starší sestru polykat rybičky.“

„Jasně, vůbec ne. Nasype jim krmení, aby jich kolem mě plavalo co nejvíc a já padala do měkkýho. Sem tam si v topícím opojení zobnu šupinek. Honzík je pravý záchranář. Vždy přichází na poslední chvíli, aby ze mě vytáhl informace, jestli jsem se nepřiblížila k bráně na onen svět a vyzvídá, jak to za mřížemi sladkých nebes vypadá...“

Mamka se rozesmála. Nejspíš si vzpomněla, jak mě kdysi před lety dusil pytlíkem od svačiny. Těsně před zapípáním budíku nařízeného tak, abych nemusela letět do školy jako torpédo, jsem málem zdechla. Než jsem se vzpamatovala z likvidování mojí osůbky vlastním bráchou, zmizel do školy. Pak se mě odpoledne zcela vážným výrazem ve tváři ptal, jestli jsem celý den cítila chleba se šunkou a máslem, igelit, nebo úplně něco jiného.

„Koblihy, pitomečku!“ zařvala jsem na něho a neodpustila si poznámku, že se mu dovnitř příště pozvracím, aby si odpustil akce ve volském machrování.

„To je divný. Nemělas cítit koblihy...,“ vylezlo z něho klidně, pak zadumaně odešel bádat výsledky pytlíkového pokusu.

Mamka se tehdy při mém líčení pokusu o vraždu doslova mlátila smíchy a pokaždé, když si na onu historku zavzpomínala, neubránila se aspoň minimálnímu pousmání.

Honza je můj desetiletý brácha. Nemůže existovat bez toho, aby se někde neplavil na kánoi, kajaku, raftu a kdo ví na čem všem zkouší svoje přemisťovací umění. Letos plánuje sjíždět řeku Sázavu a Lužnici. Již zvládl Otavu, Berounku a Ohři, prostě se snaží zdolávat s oddílem větší řeky, které se dají sjíždět celý týden.

Voda mě také jeden čas docela lákala. Honzík s kámošem Kryštofem do mě neustále šili „Andulko, zkus to! Je to úplně jednoduchý, stačí trocha teorie, my dva po ruce a máš vyhráno! Vezmeme tě do party, abys věděla, že to bereme smrtelně vážně a nebudeme se za tebe stydět!“

Váhala jsem. Nakonec mě nepřemluvili. Fajn, tak akorát na podívanou. Oni by se sice ke mně hrdě hlásili, ale já bych se propadla studem z těch trapasů nezkušené a neznalé vodního šílenství. Honzík nakonec přemluvil celou rodinku a 21. června jsme nechyběli na podívané na Radotínské neckyádě. Splavovala se Berounka na netradičních plavidlech. Bráška se nakonec nezúčastnil (a tolik o tom mluvil, že by jeden řekl, když ne on, tak nikdo). Něco ve stodole si dával dohromady, ale pak se sám rozhodl, že si nejprve okoukne soupeře a příští rok se do závodů opře naplno. Chce zvítězit. Kdo by netoužil dosáhnout prvních míst? Já mu rozhodně budu držet pěsti a smát se té odvážné recesi stejně jako letos.

„Ukaž mi ten papír... líp se mi přemýšlí, když se zadívám na rozepsaný lákadla,“ povídám mamce a ta mi ochotně podává podrobné okopírované informace. Mohu se tedy bez nátlaku rozhodnout a probrat si to doslova černé na bílém (no, černě je tam nějak víc, asi štědrá tiskařská šotkovanda!).

„Až se rozmyslíš, dej mi vědět. A brzy! S přihláškou do konce měsíce nám dají slevu třicet procent.“

Přikyvuji a zamyšleně pročítám hned několikrát. Váhám. Ne zase tolik, ale ano. Měla jsem jeden vroubek, pro který mi můj inteligentní mozeček hned zapojil pohotovost. Nerozhodnost zapříčinila moje poslední, vlastně i první táborová zkušenost z dřívějška.

Byla jsem příliš malá a v září mě čekala druhá třída. V necelých osmi letech mne nedobrovolně pustili do světa a já si od Jablonce nad Nisou přivezla děs na srdci. Tenkrát jsem patřila mezi úplně nejmladší. Nebydleli jsme na chatkách, ale v domě na jakési ubytovně, kde nás rozdělili do pokojů. Já musela jeden z nich sdílet s vedoucí Isabelou a se dvěma dalšími holkami. Těm bylo devět, navíc se jednalo o dvojčata.

Od začátku mne Isabela neměla ráda. Moc se mi stýskalo a nejprve jsem brečela od rána do večera. To ji štvalo a snažila mi nenápadně přitěžovat. Možná by mě mlátila hlava nehlava a mučila, kdyby vlastnila povolení. Občas mě aspoň šťouchla nebo prohodila posměvačnou poznámku mým směrem.

Jaký já byla ubulenec a otrava!

A rozmazlený fracek!

Na nástěnce například visela namalovaná sluníčka dětí, která podle velikosti úsměvu ukazovala, jak jsou hodné, oblíbené a nejlepší. A já ho měla pořád zamračené. Všichni kolem chodili a pošklebovali se neusmívajícím sluncím. Jenže to mě tolik netrápilo jako fakt, že nemohu jet domů dřív než za dva týdny.

Snášet přílišnou hubenost Isabely, její na mikádo střižené husté vlasy hnědé barvy a pochybné zvláštní schopnosti z jiného světa, mi dalo pěkně zabrat. Kromě sluníček se mi vryla do paměti hrůz její extra schopnost čtení budoucnosti z dlaně.

„Dej mi ruku,“ pověděla mi neochotně, když dvojčatům předpověděla dlouhý život plný lásky, štěstí a dobrodružství, k tomu tříposchoďový narozeninový dort, mluvící panenky, výhry na karnevalu a na později společnou svatbu s jejich krásnými princi s celou stájí bílých koňů. Já koukala závistí a dovolila si špitnout, jestli by se mi také nepodívala na čáry života a do budoucnosti.

„Tak kdepak máš tu čáru života? Najdeme ji vůbec, nebo jsi přízrak z onoho světa?“

„Z jakého světa?“ ptala jsem se natvrdle a dvojčata již iniciativně gestikulovala: „Mrtvol. Ze světa mrtvol!“

„Anno, bohužel, k narozeninám toho moc nedostaneš. Rodiče na ně zapomenou. No, stává se to...“

„Nene, nestává. Moje maminka by nikdy nezapomněla. Nikdy, rozumíte?“ rozkřičela jsem se okamžitě a do očí mi vyhrkly slzy.

„No tak, nebul zase. To byla taková sranda.“

Její povrchní tón hlasu mě nijak neuklidnil. Stejně jsem se třásla, když jsem na její strohý povel znovu otevírala dlaň.

„Dívenko ubrečená, jásej. Dožiješ se zhruba padesáti let,“ poklepávala mi nakonec na jedno místo na kůži a já zamračeně ucukla rukou a sevřela si čáry v pěsti, aby se v nich dál nešťourala. Od té doby jsem ji nenáviděla tak moc, že se mi z nervů bortil žaludek a já vypadala, že se z ní každou chvíli pozvracím. Jinému dítěti v mém věku by mohla padesátka připadat dlouhá doba, ale mně ne! Praděda oslavil v té době 85 let a stále žil. Že by mi život nadělit tak málo?

Za takovou předpověď se nemohla divit, že jsem brečela všude, kam jsem se vrtla. A nejvíc na hřišti, kde se přeskakovala skrčená záda starších dětí roznožkou a u rybníka před plaváním v hnědé vodě, u svačin a snídaní, ale také na procházce a při ranní rozcvičce.

Neřvala jsem jenom s kamarádkou Zdeničkou. Ta mě měla ráda a utěšovala nevinným podplácením. Povídala mi o obrovském pokladu.

„Ukážu ti ho, protože tu znám každý koutek. A vezmeme si tolik, kolik uneseme. Jasně, že si nezapomeneme výletní batoh a nějaký pytlíky!“

Bohužel, samotné nás nikam nepustili. Přesto jsem jí bezmezně věřila. Pokladem myslela skládku korálků ze zdejší bižuterie. Haldu vyhozených a v obchodech nechtěných sklíček, perliček a korálků nejrůznějších velikostí.

„Je jich tam fakticky hodně. A ani si neumíš představit kolik barev a odstínů. I perleťový, duhový a tvary kytiček, perliček, zvonečků i hranolů. Některé se nepovedly, ale to snadno vytřídíme. Tedy, bude to piplačka, ale krásná! Vybereme si plný kufr a stanou se z nás korálkové princezny.“

Věřila jsem jí, protože sám náš děda odtamtud jednou přivezl dvě plné krabice pestrých korálků a já je pokaždé u babičky na návštěvě se sestřenicemi třídila, přebírala a navlékala.

Nejvíc si z těch ukřivděných brekotů pamatuji chvíli před stezkou odvahy. To jsem nebrečela jediná! Slzela nás celá hala a pouštěli nás dveřmi ven do tmy po jednom. Pamatuji si, že můj tmavě fialový kapesník s růžovým proužkem se promáčel tak, že jsem ho deset minut před vypuštěním sežmoulala a víc neuronila ani kapičku.

Ven jsem vyšla s hrdinským sebevědomím. Cestu jsme si ve dne prošli. Mělo se dojít na hřbitov a tam dostat na dlaň razítko sovy. Cestou mě měl vystrašit vodník, bílá paní a oběšenec, což byla ve skutečnosti hadice na laně, visící ze stromu nad cestou.

Stezka odvahy mi dodala odvahy a já už víc neřvala, protože jsem tu noc patřila k nejstatečnějším dětem.

Další tábory jsem ale pro jistotu vynechala. Až k tomu letošnímu. Rozhodla jsem se trochu napravit vzpomínky a zaplácnout je pěknými. Dnes jsem přece velká. Nebojím se jiných dětí ani vedoucích. Čas bez rodičů vítám s otevřenou náručí. Vlastně se děsně těším, že půjdu pro sovy i třeba několikrát za noc. No, možná místo sov dávají trpaslíky, draky a elfy. A já budu naopak patřit k nejstarším a budu schopna utěšovat malé holky, které se nerady loučily s domovem. Ubráním je proti vedoucím a la Isabela. A budu to dělat opravdu ráda.

To vše se mi promítá v hlavě během pár hodinek po přečtení nabídky. Vyloudil se mi na tvářích úsměv štěstí a večer mám poslední tábor úspěšně přiklepnutý!

*

Podle přiloženého seznamu mám všechno, co považuji za nezbytné a mě se týkající. Vyloučila jsem hudební nástroj. Já nic drnkacího či foukacího neovládám. Maminka mi stejně obsah kufru zkontrolovala. Inu ani v patnácti jí nepřipadám na balení zodpovědná. Musí ovšem uznat, že jsem zvládla úkol bez jediné chybičky! Aspoň ji tedy nenapadlo nic, co by ještě šoupla dovnitř.

Kromě normálních věcí, jako jsou trička, ručníky, spodní prádlo, ponožky, baterky, kalhoty, boty, mikiny, tepláky, bundy, opalovací krém, plavky, kapesníky, soupravy na spaní, šicí a toaletní potřeby, jsem se zaměřila na ty nenormální. Provázelo to dost úšklebků – gumáky jsem neobula ani v největší nouzi, ale budiž. Pláštěnku jsem si musela extra koupit, zrovna tak klobouk alias kšiltovku proti sluníčku (vypadám v tom exoticky – jako nefalšovaný exot s korunou!). Mám tam i dopisní papíry, obálky a tužky a jeden trhač blok. Mobily a podobné technologické vymoženosti jsou přísně zakázané (kdo si j přiveze, odevzdá je hned druhý den po příjezdu).

Rodiče jsem ovšem předem upozornila, aby nepočítali s obsáhlou korespondencí. Maximálně dva pohledy – jeden na týden. Maminka mi nasmažila hromadu řízků. Ty si s dalšími málo zásobami cpu do batohu na obě ramena, který mi poslouží na avizované výlety. Deset minut před devátou si to obě štrádujeme na zastávku, kde brzy zastaví zájezdový autobus.

Ze začátku to vypadá všelijak.

„Už to tady mělo stát. Sakra, snad nám to neufrnklo. Ale šly jsme přece dost brzy, že jo?“

„Ano, mami. Dřív, než psali. Ale možný je, že se spletli, když to datum a čas je ručně psaný.“

„Nestraš! Ještě počkáme.“

Nic jiného nezbývá. Povídáme si. Minuty plynou a autobus nikde. Čekání se protahuje do půl desáté. Obě nás přepadá nervozita a vykukujeme do silnice víc, než je zdrávo.

Za dvě minuty pak konečně přifrčí autobus s cedulí „Krásná Chalupa“. Se skřípěním brzd to ve mně začíná slušně cukat a šimrat. Maminka se také uculuje a málem by mne opusinkovala, kdybych včas neuhnula a nenamáčkla se těsně ke dveřím.

V naší vesnici nastupuji jediná. Z autobusu vylézá usměvavá blondýna s dvěma copánky z vlasů. Odhaduji ji na dvacítku. Vypadá na pohled dobře, na druhý dokonce sympaticky.

„Dobrý den. Ahoj, ty jsi Anna Kočová?“

„Ano, celá já,“ usmívám se na ni, jako bych ji chtěla sbalit a čekám, jestli uhne z cesty, abych prošla dovnitř, nebo mi snad zablokuje vchod, odkud mne podrobně neproklepne seznamovacím výslechem?

„Já jsem jedna z vedoucích, Lucka. Vítej mezi námi a posaď se, kam je libo.“

„Díky. Hned... jen se rozloučím,“ říkám nakonec a obracím se na mámu za mnou. „Tak ahoj, mami.“

„Pa miláčku, papa papa pa!“

Usmívám se a raději mlčím. Reagovat na matčiny roztomilosti by mi přineslo větší trapas. Vylézám pár schodů vzhůru a po pozdravení řidiče se od něho rozhlížím, kam zalezu. Autobus vidím zaplněný tak ze tří čtvrtin. Mezitím si vyslechnu rychlé informace od Lucky pro mamku, která se nezapomíná přehnaně zvědavě přeptat.

„A kdy se vrátíte? V kolik mám tady počkat?“

Vypadá to, že nejspíš netrefím sama domů. Jindy bych ji okřikla pro zbytečné starosti, jenže momentálně mi v těle hraje príma melodie a na pitominky nezbývá nálada. Tedy na jednu ano, dělám dva kroky vpřed, přesně k místu, kde si nějaký klučina vzal do pusy matčino rozloučení a poťouchle ji napodobuje pro pobavení spolusedícího „Pa miláčku, papa papa pa!“ Zaměřím na něho nasupený dračí pohled a on zčervená až kdo ví kde. Sklání hlavu a určitě lituje, jak si dovolil parodovat mámu tak velké holky.

Já se skvěle usmívám. Je to dobré mít navrch! Moje 170 centimetrů vysoká postava, nožky jako laňky zabalené v přilnavé látce a polodlouhé hnědé vlasy, pěkně nakulmované a nalakované, aby vydržely do Večerníčku, přivádějí kluky do rozpaků celkem snadno. Sice tak osmileté, devítileté, ale něco je lepší než nic.

„Paní Kočová, podrobnosti o přesném příjezdu vám ještě zatelefonujeme. Bude to s určitostí za dva týdny, 30. července. Podle plánu. Jen ten čas ještě nevíme...“

„Dobře. Andulko, tak ahoj a napiš, jo?“

„Jasně mami, mějte se s tátou...“

Naposledy se obracím a mávám do zavírajících se dveří. Vydávám se na vyhlédnuté místo. Je to vedle na krátko ostříhané špinavé blondýnky. Usmívám se na ni a strkám nahoru batoh. Sotva se usazuji, vrhá se na představování.

„Ahoj, Anno. Já jsem Vladěna. Říkají ti Anno, nebo nějak jinak?“

„Ahoj. Nikdo mi neřekne jinak než Andulka. Občas ještě přidávají: Andulko šafářová, husičky nakrm doma... Husy doma máme, ale krmí je babička. Když mi bylo pět, jedna mne pěkně proháněla a štípla do nohy. Od tý doby se jim vyhýbám. Jsem se nějak rozkecala.... Ne, říkej mi fakt, jak chceš. Já na nějaký líbivosti a škaredosti kolem křestního jména nedám.“

„Fajnově ses rozpovídala. Máš pěkný kalhoty.“

„Dík.“

„Já nosila podobný z německýho sekáče, ale už mi nesednou.“

Na cestu jsem si oblékla moje oblíbené tmavě špinavě hnědé pláťáky s kapsami všude, kde se vešly, k nim hnědé strečové triko se stříbřitým nápisem „PEACE“. Na kapsy jsem vysazená od krtečkovských dob, kdy jsem nosila tepláky s laclem a kapsami, a to se táhne s mojí bytůstkou do dneška. Akorát už nejsou moc naplněný, aby mi nedělaly nevzhledné boule. Okukovatelé dívčích vnad by mne zavrhli dřív, než by zjistili, že jde o zásoby, co se dají kdykoliv odstranit. Většinou táhnu akorát kapesník nebo nějaké drobásky, když mi lenora zabraňuje brát peněženku.

„Kolik ti je?“ ptá se viditelně zvědavě Vlaďka.

„Patnáct.“

„Stejně jako mně. Letos jedu po šestý.“

„To jsi odvaha! Já teprve po druhý.“

„Hmm, každýmu podobný akce nevoní. Já bych taky radši jinam. Letos ale naposledy, tak přetrpím i povodeň. Jedeš pak ještě někam na prázdniny?“

„Asi ne. Nejspíš až v zimě na hory. A možná někam s bráchou, je vodák a rád by mě jednou na veřejnosti utopil. Tak bych ráda důkaz.“

„Fakt? Nenávidí tě? Týrá?“

„Nééé, to byl pokus o vtípek. Netvař se tragicky.“

„Aha... ono nevíš, všude píšou samý tragédie.“

„No jo, to ta naše je, že v létě hodně sušíme seno a tak. Asi podnikneme pár výletů o víkendech na hrady, zámky a k okolním rybníkům čili kačákům. To bude taky super.“

„Až se vrátím já, pojedu k babičce. Zůstanu tam do konce léta. Nejradši bych se tam zabydlela napořád. Je z jižních Čech, víš? Chodím tam ve vsi do místních stájí na koně. Krmím je, okukuju, čistím a trochu jezdím. Vlastního si nemůžeme finančně dovolit a ani jinak. Strašně moc bych chtěla závodit, ale musela bych nějaký ty faldy ještě shodit.“

„Kilča dolů? Neříkej, že tě žádný kůň neunese.“

„Možná valach, a to by se dost strhal.“

„Neblbni. Z tebe? I na závodním koni bys excelovala. Nejsi vůbec tlustá, neblázni...“ zhodnocuji ji zkušeným okem a divím se jejím nepochopitelným názorům. Připadá mi naopak dost hubená. Oblečení může cosi zakrýt, ale i tak. Stojím si za tím, že tahle holka by si mohla akorát odstřihávat kůži. Maso a vůbec tuky by se na ní hledaly lupou. Ona neváhá a hned mi ukazuje hmatatelné a viditelné důkazy.

„Jen se podívej na moje špeky!“ Vyhrnuje si triko a chopí se prsty jednoho „faldu“, aby nedošlo k omylu a já nezaměřila jiný cíl.

„To je normální. Vždyť je to jen kůže.“

„Tlustá kůže! Když chci být jezdecká jednička, každý deko navíc půjde pryč.“

„Hmm.“

Na chvíli k sobě tisknu rty a mlčím. Zdá se, že bude na táboře dost horko. Vlaďka vypadá na anorektičku. Jak si čtu dívčí časopisy, občas na to narazím. Bez omylu to na ni sedne. Ve skutečnosti jsem se s někým podobným ještě nesetkala. Obklopují mě normální holky, a ne hlídačky váhy. Možná se budu snažit zbytečně, ale ode mě se souhlasných slov, že má faldy a potřebuje shodit, rozhodně nedočká!

„Jelas někdy na koni?“

„Ne, Vlaďko. Na vesnici sice nějaký máme, ale ne jezdecký. Nikdy mě koně moc netáhli.“

„To není možný! Musíš to zkusit. Víš, jaká je to paráda? Projdi si webový stránky, určitě najdeš v okolí nějaký jezdecký klub. Přeptej se u nich. Nejdřív tě nechají jen o koně pečovat. Až si na ně zvykneš a odhodíš poslední strach, dostaneš se k jízdám.“

„Já o jednom bezva klubu vím. Jasně, říká se, že nejlepší je pohled z koňskýho sedla, ale já bych radši pilotovala letadlo.“

„Letadlo?“ směje se a děsivě se zviditelňují její kosti na tvářích. Možná si ji beru víc do parády, třeba je taková od přírody a nedá se s tím nic dělat. Ne, to by nevedla ty řeči o hubnutí. Tahle holka může hrát kostlivce bez namaskování. Pohled na ni mi parádně rozkručel žaludek. Mezitím, co vypráví o krajině, co se dá vidět z koňského hřbetu, vytahuji dva chleby s řízky a jeden zabalený v alobalu nabízím nové kamarádce.

„Dej si, jsou čerstvý.“

„Já nemám hlad. Snídala jsem salát.“

„Jak chceš. Víš, co se říká? Hloupý, kdo dává a hloupější, kdo nebere. Fakt nepotřebuješ ani gram shodit. Ten řízek s chlebem se ti rozpustí v těle tak, že to ani nepoznáš.“

„No, já vím. A zítra si stoupnu na váhu a praští to se mnou o zem.“

„Neblázni, na táboře váhy nevedou. Na, vezmi si...“

„Ne, dík. A víš, jak se jmenoval můj první kůň? Ne úplně můj, ale oddílový? Daryl. Krásný jméno, že jo?“

„Hmm,“ přisvědčuji a koušu tedy sama. Přežvykuji s plnou pusou a schválně držím jídlo v ruce, co nejblíž k ní. Třeba ji omamná smažená vůně naladí a dostane chuť. Vlaďka zase schválně uhnula od tématu, což mě vůbec netěší. Mohli by nás šoupnout dohromady. Tam bych měla šanci kontrolovat, jak do sebe pravidelně dostává jídlo. Přísahám, v nejhorším bych jí dobroty cpala násilím do pusy a čekala, dokud nespolkne úplně poslední drobky.

„Daryl mi jednou zachránil život. Rozhodla jsem se projet pár kiláků za ohradami. Nejprve jsme vyběhli kopec a pak přefrčeli louku. Klusali jsme po lesní pěšině a po několika dalších kilometrech vjeli na hlavní cestu, kde se většinou setkáš s traktory, kombajny a pár osobáky. Dostala jsem chuť se vrátit. Nesmíme s koňmi zase tak daleko, pokud nás není víc, nebo nejede někdo starší přede mnou. Čekal mě úsek na krajnici asfaltky. Když se prokluše tenhle kousek, vjedeš na úplně jinou cestu, která tě dovede k ohradám zezadu. Každý to tak dělá, aby nejel stejnou trasu. Kolem nás pozvolna projelo pár aut a já pobízela Daryla, aby se stal na chvíli součástí silničního provozu. Vzepjal se. Úplně poprvé mne neposlouchal a já ho nijak nemohla dostat na silnici. No, za chvíli se po ní přehnal náklaďák. Proti němu jela Avie. Vypadalo to, že do sebe napálí. Brzdy skřípaly, kola se klikatila po silnici. Na poslední chvíli řidič Avie stočil volant a skončil jednou stranou v příkopu. Chápeš? Kdybych tam s Darylem klusala, smetlo by nás to oba. Tušil nebezpečí.“

„Páni! Četla jsem, jak jsou koně chytří. Zvířata umí vycítit nebezpečí. Lidi ne, až na vzácný výjimky. Měla jsi velký štěstí.“