PETRA NACHTMANOVÁ

UTAJENÉ POLIBKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 15. a 13. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálku navrhl a zpracoval © Lourdes Blazek

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-17-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-18-2 (mobi)

1. KAPITOLA - 6. ČERVENEC 1598

Krátce svedla paměť k ránu. Za svítání si zpívala mezi stromy a mohutný hlas odrážel radost z potěšujícího pocitu blížících se večerních oslav. Obdivy pozvaných hostů brala jako povzbuzující elixír života.

Bez zábran vyluzovala melodické tóny a zároveň si dávala bedlivý pozor, aby ji nezaslechl nikdo z nejbližších. Nešlo o nic zakázaného. Dosud žádný křesťan ani pohan nezakazoval zralý ženský zpěv. Ona se ale spíše obávala odrazení spřízněných duší svým falešným a skřehotavým hlasem než odvážlivce, který by ji se zamračeným výrazem osočil z nerespektování úcty k blízkému zesnulému.

Z vdovského stavu nikdy nevěšela hlavu. A to ani v době, kdy se na zámku Sudyně pořádaly plesy na počest zesnulého pána. Jako právě v těchto dnech, kdy sem bez zábran pronikala slova panské velebnosti, šlechticů, zámožných měšťanů, ale i malířů, básníků, astronomů či filosofů. Ti všichni ji udržovali v neustálém svátku. V barevném karnevalu života, kde vše jest úplatné.

Spokojeně se usmívala. Stovky zářivých hvězd již osázely noční oblohu. Další stovky třpytivých jisker nacházela v okouzlujících ženách a šarmantních mužích. Právě v tuto chvíli se točily desítky párů v bohatě vyzdobeném sále při dobovém tanci.

Záleželo jí na blahu pozvaných, přijíždějících sem z blízkých i dalekých končin. Nadšeně přikyvovala při namátkové obhlídce spokojenosti. Snadno zvládala tanec a zároveň dění u postávajících a sedících lidí. Na úzkých rtech jí vyrašil úsměv. Mezi hosty panovalo elegantní veselí. Ženy se tvářily záhadně. Muži důležitě.

Na chvíli zvrátila hlavu vzad. Široká otočka ji k tomu sama sváděla. Světlehnědé oči se střetly s odleskem chvějících se křišťálových lustrů u stropu. Z pečlivě upravených vlasů stejného odstínu vyklouzl jeden neposlušný pramen a svezl se jí na krk.

Nebyla zvyklá na tolik vlasů. Dávno se nechala ostříhat nakrátko a na podobné příležitosti si brávala paruky. Nechala je dovážet z Francie, Španělska a Itálie. Vybírala z mnoha odstínů a délek, ale nikdy nevolila bílou - svou pravou barvu klukovského střihu.

Dojetím přimhouřila oči. Jemný cinkot splýval s hudbou pro rozpohybované tanečníky. Harmonii okamžiku uprostřed místnosti však právě přetrhla doznívající hudba. Muzikanti si dopřáli malou přestávku na doladění nástrojů a na osvěžení vyschlých hrdel. Avšak nikdo nedovolil vstup úplnému tichu. Mezi páry to začalo šumět, protože tanečníci vyměnili pohyb těla za slovní bedlivost.

Ani Konstancie Guteredová nezůstala s řečí pozadu. Byla to veselá žena, možná někdy zlomyslná, ale v jádru velmi dobrácká a přátelská. Pobaveně se odtrhla od partnera a nejprve znovu otevřela ručně kolorovaný vějíř, bez kterého se neobešla v letním období. Začala se jím ovívat a chytla nabízené rámě pozorného lékaře Jana Kernela.

„Věříte, doktore, že už se brzy unavím z toho ladného otáčení sem a tam? Zdám se silná a mladá, ale asi skutečně stárnu.“

„Snad netvrdíte, že sedíte hrobníkovi na lopatě? To byste mne, drahá přítelkyně, skutečně hodně rozesmála.“

„Nevěříte počestné vdově? Neodpovídejte. Vím, že ne, i když budete tvrdit opak, jen abyste mne nezarmoutil. Nevadí. Stačí vaše naslouchání. Zbožňuji vaši důstojně klidnou a zároveň vtipnou společnost.“

„Hraběnko, rád vás obdarovávám upřímností. Avšak ne příliš tragickou. Máte za sebou náročné dny. Dovolím si připomenout, že se letošní lov obzvlášť vydařil. 1123 kusů jelení zvěře, 1800 zajíců, 600 kusů divokých prasat. Dále mimo plán nějaké kachny, jezevci a lišky. Váš zesnulý choť by zářil radostí.“

„Zářil? Ne, žádný minulý čas, doktore. On určitě září. Neříká snad hvězdář Diviš, že se duše mrtvých mění na hvězdný prach a z něho se skládá hvězdná obloha?“

„Bezpochyby nesmíme zapomínat na naše osudy zapsané ve hvězdách.“

Konstancie si povzdechla úlevou. Skončil další rok uctívání mrtvého. Ples se pořádal každoročně po týdenní lovecké vášni. Mrzelo ji, že necítila žádné velké dojetí a potřebu honů na zvěř. Naopak milovala závěrečné sváteční hody. Užívání si ve jménu tradice. Josef Gutered skonal před deseti lety na lovu. Vážně ho zranil silný medvěd a vykrvácel dřív, než dorazila pomoc. Nic zlého by se nestalo, kdyby nezanevřel na panovníka Rudolfa II. Několik let ho královští lovčí zvali do nejlepších honiteb jako uznávaného lovce. Jezdil na Křivoklátsko, k ústí úpořského potoka nad řekou Mží na Týřov, na tvrz Lány a na mnoho dalších proslulých míst. Pak se jednou sám nadchl a uspořádal lov na Sudyni. Ovšem král přislíbenou účast zrušil na poslední chvíli. Josef se zapřísáhl, že uloví takové kusy, aby ho královská ješitnost sama vytrestala.

Konstancie svému muži nevyčítala špatně odhadnutí svých sil, ani to, že ji předčasně opustil. Ve skutečnosti jí moc nescházel, protože i dříve se doma příliš neohřál.

Již se ale nikdy nevdala. Rozhlašovala, že hlavně kvůli zištným důvodům. Muži ji neustále obletovali a ráda si dopřávala nezávazných lichotek.

Na mužovu počest každoročně pořádala týdenní lovecký velezážitek. Vždy si přál honit se za zvěří a čest mu prokázala právě tímto druhem vzpomínání, i když kvůli své přehnané zálibě přišel o život.

„Jen říkám, že alespoň ty jeleny byste neměli tolik trápit. Naženete je mezi plachty a hrajete si na velké bojovníky. Jde o falešný triumf, protože jsou už vlastně chycení.“

„Vím, máte pro ně slabost. Útěchou vám může být, že já se přímo neúčastnil těchto loveckých orgií.“

„Ano, doktore. Patříte mezi šlechetné duše. Vy pouze sčítáte padlé kusy,“ pousmála se Konstancie a zaměstnávala volnou ruku, aby vějířem dobře rozháněla těžký vzduch.

Rozhlédla se kolem a objevila hlouček lidí, kam se vydala bez zaváhání. Milovanou neteř obklopovali tři muži a jedna žena. Příliš nejásala z její společnosti, žádný zajímavý ctitel pro Markétu Hlavicovou. Jednalo se o ty staré blázínky, kteří jí samotné dělali společnost na zdejším zámku.

Zlatotvořič Jan Kudrna si kroutil hustý knír mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. Společně se zámožným statkářem Leem Kudrnou z Kropů se smál jisté trefné poznámce hvězdáře Karla Diviše. Přitažlivá, okouzlující a opačným pohlavím zbožňovaná Markéta Hlavicová se svou společnicí Annou Déberovou vypadaly též zaujaté a pozitivně naladěné.

Konstancie na dálku odhadovala, že Diviš si pozornost a dobrou náladu získával svým proslulým jídelním horoskopem pro nudné večery. Po pár krocích vpřed odsouhlasila, že se nespletla. Jakmile se ocitla v kruhu bavících se přátel, pustila se galantního doktorského rámě, aby se chytila hlavního slova.

„Koukám, že přicházím právě včas. Pochlubte se, milý příteli, o co zábavného jste mne za mé nepřítomnosti ochudil? Ráda bych se též se srdce zasmála.“

„Drahá Konstancie, právě jsem s přítomnými rozebíral zítřejší horoskop dnešní výborné zaječí paštiky.“

„Troufám si pochybovat o důvěryhodnosti hvězdného poselství. Bude snad ještě zítra naše slavná paštika naživu?“

„Nastane zmrtvýchvstání. Hvězdy nelžou!“

„Nechcete snad provolávat, že nám z útrob vyběhnou rovnou zajíci?“ poznamenal Leo Adam a hlasitě se zasmál vlastním slovům.

„Řekl bych, že tam nahoře na hvězdné obloze si šuškali o paštice. O trochu pozměněné, velmi jemné až tekuté paštičce...“

Leo Adam v sobě dusil výbuch smíchu s ohledem na pozorně naslouchající dámy. Velmi pohotově zbystřil, jak do jedné zvážněly během kratičkého okamžiku. Hlavně Anna Déberová se mu nezamlouvala. Nejprve pohoršeně nadzvedla obočí a posléze nápadně rychle zbledla. Oči se jí podivně leskly. Tipoval, že se pod ní celá země chvěla a houpala.

Mužský slovník humoru do ženských řad? Ani nápad! Mimořádně se jich zastane a vynasnaží se zachránit, co se dá. Jen aby snad ta křehotinka nečelila tragédii. O tak dokonalém dni by utíkala v potřísněných šatech do soukromí.

„No tak, kroťte se, slavný věštče! Doprovázíme mladé dámy s choulostivými žaludky. Jistě nenacházejí zálibu v oživování snědených paštik,“ křečovitě se pousmál, svraštil čelo a střetl se s hraběnčiným souhlasem.

„Ano, poněkud nechutné, příteli. Nic vám nevyčítám, přesto se přimlouvám za lahodnější téma. Co kdybyste všem tady zopakoval osud sladkých plodů? Vykládal jste mi o nich minulý týden a tryskaly mi proudy slz smíchu.“

„Omlouvám se za malé zvrácenosti. Máte pravdu, raději přejdu k míse s cizokrajným ovocem a ke sladkým předpovědím hvězdných stálic.“

„Vše odpuštěno. V přebytku dnešních těžkých stolů se člověk ani nediví.“

Hraběnka Konstancie Guteredová čekala, až hvězdář naváže na přerušené vyprávění, ale ten se na chvíli úplně odmlčel. Využila momentu tichého přemítání k prozkoumání stavu drobné dívky. Všimla si změny jejího stavu. Anna Déberová se zdála nesvá a otřesená nevinnými poznámkami. Inu, někdy stačila zmínka a člověk měl co dělat, aby udržel způsoby slušného chování v dobrém stavu.

Zde nechybělo mnoho. Ta holka zakotvila na pokraji omdlení a napadlo ji, že by se nejraději vzdálila. Když ji tak pozorně zkoumala, neodpustila si rýpnout do žhavého. Možná šlo o zcela jinou věc než o neposlušné ukládání stravy po bohaté hostině.

Naklonila se ke své neteři Markétě, která vypadala v naprostém pořádku. Zašeptala:

„Nepřijde ti, milá Markéto, že si Anna příliš utahuje šaty? Copak se lidský jedinec dobrovolně dusí?“

„Hltala jako divá, nediv se,“ uchichtla se a v očích jí přátelsky zajiskřilo.

„Jak si vzpomínám, viděla jsem ji už během dne staženou víc, než je zdrávo. Přehání to.“

„Neřekla bych. Anna je na sebe příliš přísná. Nepovolí své šaty ani o kousek. A ani jiné naučené způsoby počestné ženy nehodlá nijak uvolňovat. Mimochodem, tyto šaty má střižené úplně stejně jako nesváteční a myslím, že jí skvěle padnou.“

„Padnou, ale jen tak nespadnou. Nesvěřila ti sladké tajemství?“

„Anna? Proč?“

„Tak... připadá mi tajemná... Opravdu ti nevyprávěla nějaký srdceryvný příběh, který by ji při vyzrazení přivedl na hranici pro čarodějnice nebo k samotnému katovi? Ráda si ho vyslechnu i s těmi nejpikantnějšími podrobnostmi. Samozřejmě s naprostou mlčenlivostí v případě potřeby.“

„Ne, tetičko. Nekonalo se žádné buzení osudů ztroskotaných lodí. Kdybych se snad stala nositelkou hrůzné pravdy, neporušila bych slib mlčenlivosti. Nezradila bych, i když vím, že zpověď by u tebe bydlela dobře střežena.“

„Zrádci se mi také protiví, poněvadž dary od satana dost pálí. O chladných večerech by se mi ale hodilo nějaké to rozehřáté a hodně upovídané polínko. Opravdu bys nevyštrachala pár vět?“

„Ne, ne, ne,“ zavrtěla hlavou Markéta a nádherně se usmála.

„Škoda, měla bych o čem přemýšlet.“

Jakmile se hraběnka začala věnovat naslouchání hvězdáře, který konečně vlezl do správné kůže a rozpovídal se, začala Markéta sama sledovat Annu.

Možná ano. Snad jí opravdu připadala více nafouklejší než obvykle. Šaty jí poněkud přidávaly na šířce, i přes přílišné utažení v pase. Všimla si také Anniny tváře. Ano, nezapochybovala o prudké změně, protože postrádala obvyklou zdravou červeň a podobala se nemocné.

Soustředila se na ni delší chvíli. Jejich oči se brzy střetly. Anna okamžitě změnila mdlý výraz obličeje na radostný. Jenže Markétu tak lehce neošálila. Přešla k ní a raději se přeptala, aby se ujistila na vlastní uši.

„Cítíš se dobře, Anno? S tou paštikou si to neber tak k srdci. Hvězdář Diviš je spíš blázen a šprýmař než vzdělaný učenec. Chce působit vtipně, nic víc.“

Anna s úsměvem přikývla na souhlas. Zřídkakdy si na něco stěžovala. Rozhodně se nyní nehodlala přiznat ke svým nepříjemným záležitostem. Pozorně se snažila soustředit na nové vyprávění přítomných pánů. Bohužel se nezmohla ani na jednoduché „Ano, paní!“ Připadala si mátožná a pohlcená hustou mlhou.

Uběhlo sotva pár vteřin a slyšela hlasy z dálky. Před očima se jí rozkmitaly černé body. Začaly rychle houstnout, až si za chvíli připadala chycena v černém suknu. Břicho měla tak nafouklé, že cítila převeliký tlak až v krku.

Víc se neovládala. Pleť jí stále více zelenala a poprvé v životě nedovedla zabránit neskonale odporné věci. Narychlo odvrátila obličej od přítomných. Ani si nestačila přehodit své husté kadeřavé vlasy na jednu stranu, jen narychlo poodstoupila o krok vzad. Před tím omdlením vyzvrátila večerní bohatou stravu na zem.

Hvězdář Karel Diviš a statkář Leo Adam naštěstí okamžitě zareagovali a zabránili pádu na parkety. Měla štěstí. Kdyby ji nezachytily pevné ruce mužů, upadla by a ke všemu zlému by si přivodila ještě hloupé zranění.

„Anno!“ vykřikla vyděšená Markéta a pozorovala tetu Konstancii, jak bděle chytila sklenku vody a chrstla ji na příliš zelenobílý dívčí obličej.

Dívka pomalu otevřela oči a lítostivě zasténala. Rovněž hvězdář Karel Diviš nešetřil omluvami za nevhodné komentáře. Anna mínila odpovědět, aby si to nedával za vinu, protože nevolnost ji přemohla daleko dříve. Než se ale zmohla na slovo, podlomila se jí kolena. Muži ji ovšem dosud nepustili, a tak jen zpevnili stisk.

„Prosím, odveďte ji do sametové ložnice. Ta je odtud nejblíž. Zavolám někoho, aby ji uložil a připravil medicínu pro úlevu a posílení. Však postávala celý den na nohách a kdoví, co všechno nasoukala do toho svého náchylného žaludku.“

Hraběnka Konstancie domluvila a pokynula na ženu odnášející prázdné sklenky. Ta se měla postarat o doprovod dvou mužů a zeslabené Anny do ložnice. Také obstarala bylinkový čaj od kuchařky a bylinkářky Gerdy.

„Děkuji za pomoc,“ vydechla vděčná Anna. Slzy se jí začaly kutálet po tvářích, sotva se otočila zády k hraběnce.

Hvězdář Diviš a statkář Adam se snažili nevšímat ženského pláče. Ani jeden z nich si ve skutečnosti nevěděl rady, jak by tuto plačtivou situaci proměnil na veselejší scénu. Sotva ji posadili na postel v místnosti se zelenými sametovými stěnami, mlčky spěchali znovu do sálu.

Spolek zvědavě přihlížejících šel již po svých radovánkách. Markéta s Konstancií se definitivně oddělily od zbývajících mužů. Markéta se otřásla. Dolehla na ni tíseň. Nedokázala vypustit z hlavy Anniny dlouhé vlasy zohyzděné zvratky.

„Zajdu za Annou, třeba ji něco tíží na srdci. Poslední dny mi připadala jiná. Utrápená.“

„Jen zůstaň, drahá. Neujímej se pečovatelských povinností, na to platím až příliš rozrostlý personál. V nemoci se lidé chovají odlišně.“

„Sama jsi nakousla cosi o jejím utajeném příběhu. Nijak mne tvá moudrost neuklidňuje.“

„Závažnost situace jistě není tak neodkladná, milé dítě.“

„Cítím vinu. To já ji přemlouvala, aby se mnou zůstala ještě několik hodin. Musela trpět.“

„Jedno omdlení neznačí žádnou nesnesitelnou bolest. Trocha nestráveného jídla na podlaze. Nic víc. Nedělej si zbytečné starosti. Anebo se ti také udělalo špatně?“

„Anna mi poslední dobou připadá slabá. Nikdy před tím nevypadala tak vystrašeně, bledě a nezdravě. Obdivovala jsem ji pro neustálou sílu. Nikdy nechodila spát dřív než já. Nikdy ji sebeotřesnější povídání nepodlomilo kolena.“

„Říkám ti, dusí v sobě velké tajemství. Snad muže?“

„Muže? Ne, Anna se s nikým nevídá. Rozhodně ne takovým způsobem, na jaký myslíš, tetičko.“

„Odpřisáhla bys to na smrt nejbližších?“

„Rozhodně ano.“

„Mno, raději se vyhni přísahám. Vybereš si mne a já bych se ještě ráda dožila tvých dětí.“

„Ty Anně moc nevěříš, ale ona by se mi určitě svěřila. Jsme jako sestry, nedělí nás žádná záhada.“

„Dobře, přestanu se šťourat v dohadech a ustavičném popichování. Pojďme ještě chvíli bavit pozvané naší přítomností a potom se také pomalu vzdálíme. Jak se ne nadarmo říká, v nejlepším se má přestat. Brzy ulehneme, abychom nedopadly hůř než tvá půvabná společnice.“

Konstancie Guteredová se záměrně odchýlila od propírání života Anny Déberové. Markéta snad nic netušila, ale jí nemusel nikdo nic bližšího vysvětlovat. Léta zkušeností vytříbila jedinou pravdu – za větší část bolestí a slz mladých žen mohli muži! Uměla si dobře představit pletichy, které se brzy vyrojí jako tisíce rozbzučených vos.

* * *

Anna Déberová ležela bezvládně v sametové ložnici. Jakmile ji muži usadili a pomocnice z kuchyně Františka uložila a přes chvilkový odpor uvolnila utažené šaty, ulevilo se jí. Ne nadlouho, ale i krátká chvíle pomohla vyčerpané duši.

Jakmile osaměla, začala se propadat do svého bludiště trápení. Břicho jí začalo opět těžknout, stejně jako hlava a ostatní části těla.

Blouznila.

Tmavě zelené sametové kříže jí divoce létaly nad hlavou. Neznámou silou vystřelovaly ze stěn zámeckého pokoje a zanechávaly po sobě ohnivé díry.

Symboly božství rejdily nad postelí ve znamení samotného ďábla. Nikdo by jí nenamluvil, že kříže znamenají modlitby a odpuštění. V předpůlnoční době neviděla nic jiného než pekelné brány.

Za všechno mohl ten láskobolestný pocit! Hřích spáchaný v pomatení rozumu. Chlad od chodidel, třes na hrudi, štípající mráz na očích, v uších, ale hlavně na místě, kam usedl mužský klam. Její prohra lásky.

První a poslední chycení slibu v příliš silném větru.

Letošní zimu bez ostychu označila za viníka. Tíhu přešlápnutí nesla uvnitř sebe už od prvních únorových dní.

„Ten proklatý osud! Ďábel mi nastražil past a já...“ zašeptala z posledních sil Anna Déberová a oči se jí zalily slzami.

Vzápětí zkřížila ruce na břichu a svíjela se bolestí. Kdyby ji nepřepadly tak ukrutné křeče a neovladatelný pocit nevolnosti, nikdo by si ničeho nevšiml. Jenže ďábel nikdy nespí! Díval se, když si v zimě vyhrnovala sukně a nechala do sebe pronikat pořádný kus mužského slídění.

Pro jednou by se jí snad dostalo odpuštění. Kolikrát si vlastně v ten krutě zasněžený čas dovolila seskočit z cesty počestné dámy? Poblouzněná něžnými mužskými způsoby si brala každou chvilku. A vůbec se neptala, co bude dál.

Dál přišla zrada.

Plivl na ni okamžitě, jakmile zjistil, že tajná setkání nezůstanou bez následku. Trest. On se jí nakonec chechtal do očí.

„Chtěla jsi to! Chtěla a žadonila o každý dotek. Tak proč se najednou bojíš? Proč mne proklínáš, že ti moje sémě převrátí spokojený život naruby? Proč ode mne něco žádáš, když já ti nechtěl nic věnovat?“

Lhal. Klamal ji slovy a povznášel své tělo do nebes. Věděla však, že patří do nejtemnějších hlubin společně s ní.

Dnes v noci přijímala trest jako první. Udusí ji dým nebo jeden z poletujících křížů. Doufala ve velmi brzkou smrt, protože nesnesla trpět.

Maminka jí kdysi říkala, že si pro ni přiletí bílý anděl. Jako malá si nepřála andělův přílet. Chtěla, aby přiklusal kůň. Úplně jedno, jestli bílý, hnědák nebo ten nejčernější na světě. Toužila po koňském sedle víc než po lidském přátelství. A opravdu ji tenkrát život nadělil koňské štěstí.

Anna Déberová se narodila jako první dcera zámožného pražského formana Heřmana Débera a zchudlé anglické šlechtičny Eleonory Swannové.

Eleonoru Swannovou vyslala kdysi do Prahy umíněná sázka s vlastním bratrem Richardem. Tehdy sedmnáctiletá Eleonora přísahala o pět let staršímu sourozenci, který spravoval polorozpadlý hrad po rodičích, že se dobře vdá a vyleze z kraje ničeho na slunce. Vleze do života, kde se to hemží kromě zvířecích pachů i přepychem. Onoho důležitého rána vstala za svítání a poručila jednomu ze dvou zbývajících sloužících, aby jí osedlal nejsilnějšího koně. Koně z několika málo dosud přežívajících díky volnosti pastvy v ohradě a na okolních lukách.

Odchod ji netížil. Nezanechávala tu vlastně nic cenného, a tak se svým způsobem těšila na nové dobrodružství. Domov znamenal často opilého bratra a duchem nepřítomného otce, který stále posedával a obracel třesoucími se dlaněmi stránky bible. Odnesla si jen pár nejnutnějších věcí. Patřil k nim prsten s ametystem a svatební šaty po mamince, která loni náhle zemřela v nedožitých čtyřiceti letech. Veškeré jmění na cesty dále představovaly kartáč na vlasy, dva náhrdelníky, dvoje šaty, teplý plášť, trochu jídla, ovoce, voda, ale nakonec i něco málo peněz, co sotva zaplnily miniaturní kožený měšec.

K těmto materiálním věcem si vložila do paměti adresu otcova známého z dřívější doby – Briana Almonda. Dříve k nim často jezdil a doufala, že si ještě rozpomene na krásnou dívenku s buclatými tvářemi a tmavohnědými kadeřemi, kterou tak rád obdivoval a vypravoval jí skutečné příběhy ze života námořníků. Sám vlastnil dvě lodě a věnoval se obchodování.

Netušila, proč přestal navštěvovat jejich hrádek. Věděla, že mu nezáleželo na rychle se ztenčujícím mizerném bohatství. Přesto se vytratil z jejich života. Matně si vzpomínala na dřívější otcovu zmínku, že se ho pokoušel zabít vlastní syn, ale on byl rychlejší. Pravděpodobně od této doby zahořkl vůči veškerým přátelům, dokonce i těm z nejváženějších anglických šlechtických kruhů.

Netušila, kam ho později vítr zavál. Nedávno se ale doslechla, že jeho lodě stále fungují na plné obrátky a on se trvale usadil ve městě poblíž přístavu Maurol na jihu země.

Hodlala ho poprosit o malou výpomoc a nepřipustila si neúspěch.

Odvaha, pro mladou a krásnou dívku.

Vrhala se zcela dobrovolně do souboje bídy s jiným druhem nuznosti. Říkala si, že hůř snad být nemůže, protože pokud ji někdo zabije na cestě, jde o vůli boží. Pokud přežije, vylíže se z úplného dna. Tím si byla jista a přísahala by na smrt matky, kdyby se dosud těšila životem.

Budoucnost nijak zvlášť neplánovala. Původně zamýšlela zakotvit kdesi ve Španělsku. Jestliže se nedostane blíž ke španělskému královskému dvoru, nastoupí na jednu z lodí mířících do opěvovaného nového světa za oceánem. Briana Almonda našla snadno. V přístavu nenarazila na člověka, který by nevěděl, kde tráví starý muž volný čas.

Kromě honosného měšťanského domu na kraji města se pohyboval v přístavu při nakládání svých lodí. Mimo tuto dobu chodil do laciných hospůdek a lokálů, kde si kromě hojného množství vína a medoviny poroučel mladíčky, co se nezaleknou obnažovacích a ohmatávacích rituálů. Těmito jednoduchými bytostmi uspokojoval své poslední zvrácené chtíče.

Eleonora Swannová se stala na půl roku jeho žízní po životě. Poté se rozloučila. Nechtěla zde zůstat natrvalo. Nejdříve zamířila do Evropy jako společnice dvou postarších dam. Procestovala mnoho rušných i méně navštěvovaných míst. Došlo i na Prahu, která ji tolik neočarovala.

Některá zdejší místa jí silně připomínala domov. Místo, odkud velice ráda utekla. Viděla pár stavení z cihel, další povětšinou ze dřeva a hlíny. Ulice ji vítaly hromadami špíny a čpavým zápachem. Ne, nikdy by neutrousila ani slovo o trvalém usazení v této zemi.

Osud tomu chtěl. Náhodně se setkala s Heřmanem. Ten jí před očima šermoval svěžím humorem a uplácel ji milými pozornostmi. Netrvalo dlouho a stala se mu ženou.

Anně Déberové bylo šestnáct, když ji poslali k Hlavicům z Hradiště. Marie a Vilém Hlavicovi měli kromě syna i dceru, která si přála příjemnou společnici. Anna se jí ráda stala. S o rok mladší Markétou si padly okamžitě do oka. Po dvou letech na panství odešel Markétin bratr Karel do války s Tureckem. Doposud se nehodlal vrátit, ani přes mnohé uslzené prosby v matčiných dopisech.