PETRA NACHTMANOVÁ

VRAŽDA V KRAJINĚ PŘÍZRAKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 14. a 12. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání

Foto na obálce: © Petra Nachtmanová

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-15-1 (epub)

ISBN 978-80-88272-16-8 (mobi)

Nenechám ho zavřít...

Zvoní v pátém patře na ulici Belinecké číslo padesát. Snaží se rychle vecpat do dveří, mnohem důrazněji než dřív. Ty se během chvilky otevírají, avšak stojí mezi nimi úplně někdo jiný, než doufala.

„Kdo tady... Heleno, co blázníš?“

Stačí letmý pohled a vztek se v muži propadl hluboko pod nulu. Původně plánoval nadávat a zatnout i pěsti do člověka, co se k nim cpe před devátou večer bez ohlášení, navíc ruší přátelské setkání s kamarádem. Copak by té křehotince otlučené přitížil, byť jediným nevhodným slovem? Tak snadno se z něho stává beránek, když vidí svou milovanou sestru na útěku pro trochu pochopení.

„Hynku, je doma Marie?“ vzhlíží k němu s šeptavou prosbou a nechává mu nahlédnout do uslzených modrých očí. Poslední roky vidí dvě bublavé usměvavé studánky až moc často zakalené. Z takové pořádné hloubky už sotva ten smutek někdo vyloví. Copak jí ale tolikrát dokola s ženou Marií neradili, aby se konečně rozhodla udělat správný krok? Občas mírně souhlasila. O to víc pak zamítavě vrtěla hlavou – „Nemůžu!“ „Nejde to, nejde...“

„Maruš volali do nemocnice k naléhavému případu. Nevím, kdy se vrátí.“

„Aha, tak já půjdu...,“ sklopila oči a hlavu. Divil se, že si s sebou nebrala písek a nezavrtávala se do něho po pštrosím zvyku, tak by měla jistotu stoprocentní neviditelnosti modřin v obličeji.

„Drahá sestro, to snad nemyslíš vážně? Kam bys asi šla? Neříkej, že znovu za ním...?“

Neříká. Magnetem z hloubi duše přitahuje sílu a brání se. Brání se vlastními slovy proti fyzické přesile, proti mužské slabosti ukazující se tváří nadřazenosti proti kůži leptající životem rozjásané buňky. Brání se slovy proti vlastní slabosti. Špatně! Neumí v příliš nízkých liniích chodit. Šmajdá a raději se skrývá před pravdou.

„Nerada ruším. Asi máš návštěvu, ne?“ hodila hlavou po botách, co musely patřit hostovi, protože sem poslední dobou unikala tak často, že si pamatovala všechny páry bot bratra Hynka a jeho manželky Marie. Navíc tyhle mírně obnošené značkové botasky zůstávaly pohozené skoro uprostřed chodbičky, to se zde dovolovalo jen známým.

„Mám. A právě proto pojď dál. Zaskočil za mnou kamarád Milan. Policajt.“

„Nikoho neudám! Přišla jsem si promluvit. Ulevit duši!“ vyřkla se zděšením v očích a couvla a půlkrok zpět. Hynek věděl, že na sestru nemohl podobně udeřit. Sám by toho hajzla prásknul, kdyby ho nebrzdila a netvrdila, jak bez něho nic nezvládne. I pár ran přežije, jen se potom musí zklidnit mimo domov. Tam, kde neřádí. Trochu si od něho odpočinout, aby si uvědomila, jak k němu patří přes všechna pokoření. A jak pár facek a pěstí nic neznamená proti bídě, co by ji čekala, kdyby nepřispíval svým platem rodině…

„Říkáš poklábosit si, tak poklábosit. Jinak se Milan taky vyzná a třeba ti pomůže víc než Maruš. Ona přece nepracuje jako psycholožka, ale dětská lékařka. Prokristapána, vlez dovnitř a nestůj mezi futry.“

Vtáhnul ji dovnitř, zabouchnul a pro jistotu otočil klíčem. Stála před ním jako umučenec, což mu pořádně napínalo nervy.

„Dobře, lapil jsi mě. Jestli ti to nevadí, zajdu se do koupelny trochu opláchnout a vypadnu.“

„Kam bys asi padala? Jo, akorát do tý koupelny! A pořádně se na sebe podívej do zrcadla!“

Skoro násilím ji tam nacpal a sundal z ní dlouhý kabát. Odhrnul jí potem slepené vlasy z obličeje a chtělo se mu brečet. Řval by na celé kolo, kdyby nemusel hrát chlapa, co se urputně snaží, aby se sestra konečně probrala ze snu o štěstí zamotaném v pořádném odpadu!

„Vidíš se? On se potřebuje léčit a ty za trest zavřít do vězení nebo aspoň do pořádně zamknutý klece! Pořád jen slibuješ odchod a stále ho odkládáš. Když nemyslíš na sebe, mysli alespoň na děti. Holka milovaná, stačí kývnout a vletím na něho. Nechám ho zavřít, až zčerná!“

Vypěnil přímo před ní. Nepohnula ani koutky rtů. Nechal ji raději samotnou.

„Čekám v obývacím pokoji, dlouho to neprotahuj.“

Boty a kabát vzal s sebou a položil je vedle křesla. Menší zábrana proti útěku. Milan zrovna kouřil a potutelně se usmíval.

„Žes nepřines i nějaký spodní prádlo. Milenka, jo?“

„Helena. Zase služba pod palbou.“

„Aha. Chudák ženská.“

„Heleď, slib mi, že jí trochu promluvíš do duše. Musí toho grázla konečně udat, jinak ji jednou zabije.“

„Fajn,“ přikývl a típl si zbytek cigarety do broušeného popelníku z matného skla.

***

Hynkovi se to mluví. Copak drží ke všemu klíč? Zná jen to, co vidí nebo co mu sama řekne, ale nikdy se skutečně nevžije do těžkosti rozhodnutí. Myslí na děti. Ano! Právě na ně. Aničce je teprve šest let, Petrušce osm a Terezce deset. Jediná, která by ji pochopila, je Míša. Letos oslaví osmnáct a odmaturuje ve městě na gymnáziu. Ano, ta by změny vzala s klidem, i když spolu poslední dobou moc nemluví.

Neměla náladu se jít ukazovat policajtovi. Najednou si připadala, že nastal čas návratu domů, aniž by vše do detailů probrala a částečně se jí ulevilo. Bratr ji ale znal už moc dobře.

Neodejde jen tak…

A tak si zdvořile potřásala rukou s Milanem, posadila se a on jí galantně vyprávěl případy několika žen potýkajících se s domácím násilím. Moc ty řeči nevnímala. Znala příběhy z novin, televize a internetu. Plno slov o násilí na ženách. Jenže ani jeden případ se netýkal její osoby. U nich šlo přece o jiné účtování!

Aspoň předstírala, že ji případy zajímají a chápe je. Přikyvovala hlavou a nakonec si nahlas povzdechla:

„Když ono je to těžký.“

„Co je těžký, proboha živýho?“ přerušil ji hned Hynek. „Nechat se každý měsíc zmlátit tak, že ty svý modřiny, škrábance a napuchliny kurýruješ přesně do doby, než tě zase těma fackama a kopancema obšťastní? Tady přece nejde o žádnou lásku, jak si namlouváš. Ani o přátelství, ani o povinnost mu zůstat věrná po boku až do jeho zatracený smrti!“

„Já vím, sakra! Ale nechci, aby šel kvůli mně do vězení. Kdo by nás živil? Ty snad?“

„Určitě existuje způsob, jak zaplácnout jeho příjem.“

„Jo? Jak asi? Najdeme poklad zahrabaný pod stromem v truhle? Vyhrajeme v loterii? I kdybych si ty peníze odmyslela, jak bych asi žila s pocitem, že jsem ho zahnala za mříže. Stejně se za tři měsíce vrátí. Koukal by se na mě jak na vraha, protože tři měsíce přece nic neznamenají. Utečou tak rychle. Kdyby měl být pryč celý život, asi bych se rozhoupala k něčemu skvostnějšímu, ale změny na několik měsíců? I vraha zavřou na pět let, ten pak opakovaně usmrcuje, dokud nesejde stářím a mezitím si odskakuje za katr. Facky dneska nikoho nezajímají! Nebo se snad mýlím, znalče Milane?“

„No tak, nešij do něho. Milan ti chtěl trochu pomoct.“

„Nic proti němu nemám. Dělá svou práci a ví moc dobře, že nelžu.“

„Jenže se nenecháš mlátit. Jdu za ním a jednou provždy to vyřeším za tebe.“

„Ne! Promluvím si s ním sama. Řeknu mu, jestli ještě jednou něco zkusí, tak odejdu. Odejdu a rozvedu se.“

„Vážně?“

Na jeho otázku neodpověděla. Pravda? Lež? Na ničem nezáleželo. Jakmile se jednalo o Ivana, rozhodnutí měnila několikrát během pár minut...

***

Odejít a rozvést se? Podobná řešení se lehce navrhovala páru, který podobnou situaci dosud nikdy neřešil. Hynek s Marií navíc neměli žádné děti. Kolikrát už Helena chtěla hodit vše ošklivé za záda a nikdy se nevracet! Stokrát, tisíckrát! Sotva by spočítala pokusy, kdy hrdě vyšlápla před chodník, tam se zastavila a zase pokorně vrátila se svěšenou hlavou. Co by se vyřešilo? Neměla by s dětmi kam jít a kdo ví, jestli by někam šly. Odchod razantně zavrhla, aspoň do doby, než děti dospějí.

Dny s modřinami se mezitím množily a množily...

Hynek trochu přeháněl. Nepatřila k ženám mláceným pro každou maličkost. Jen čtyřikrát až pětkrát za rok se dala „fyzická mela“ považovat za strašnou a hrozivou. Jinak to šlo... Sem tam pár facek, podlitin a trochu víc bolesti.

Začínala se učit bolest nevnímat. Ostatní následky zakryla oblečením, namazala mastmi a make-upy a problém se smazal. Když přišly zlověstné „větší“ dny, viděla zásahy i v obličeji, někdy pokulhávala, nehýbala rukou a záda by několik dní nenarovnal ani nejlepší ortoped.

Vlastně neměla právo si stěžovat. Na Ivanovi ležely veškeré starosti. Žádná snadná práce, uživit pět ženských. Kdyby nedělal zedničinu, vedlo by se jim sakra těžce. Jenže vše zvládal, sháněl dobré kšefty, dal dohromady partu a stavěli domy. Co by bez něho byly? Žebračky čekající na almužny od sociálky!

„Slyšíš? Vážně si s ním promluv. A běda mu, jak tu svoji pracku proti tobě zvedne!“ slyšela ještě včerejší bratrova slova, než odešla domů. Vlastně ji odvezl policajt těsně před dům. Naštěstí nejel služebním autem a ani v uniformě. A další šťastná klika - Ivan nevšiml odvozce.

Musí. Musí!!! Zeptá se ho, jaký ho trápí problém, že za to pyká ona. Určitě svěří! Jak naivní... Zeptá se ho tedy dotěrně ještě jednou a manžel ze sebe vysype odpověď pěstmi. Ne. Na nic se ho nezeptá. Prostě jich má někdy dost a potřebuje si ulevit. Žena se naučí žít se vším. I s bolestí. Lidem se daří i hůř. Občas se dá vydržet cokoliv, časem si člověk zvykne a bere svůj úděl bez vzdychání.

Ach jo. Asi je divně zvrhlá. Někdo by mohl říct, že se jí bití líbí, když se bojí odejít. Pravda, pohlcoval ji strach. Bála se začít znovu kdesi v neznámu, když měla už své jisté. Obávala se změn. Vždycky se jim vyhýbala, jak jen to šlo. Už jenom přestěhování z domu rodičů ji traumatizovalo.

Ne, určitě si nevychutnává, jak jí muž občas ubližuje. Ne!!! Neseděla by potom hodiny zavřená v koupelně, nekouřila cigáro za cigárem a potichu nebrečela, aby se děti nevzbudily. Neseděla by tam jako pecka a nepřemýšlela, jak je život úplně na nic a ona se v něm cítí naprosto přebytečná.

Každý má něco. Manžel kamarádky Magdy se tahá s pochybnými ženskými. Ona sedí doma a čeká, kdy se vrátí a vymýšlí na něho různé triky vyčtené z časopisů pro nevšední ženy. Také vylučuje odchod. Chce ho získat zpět jen pro sebe. „Co bych dělala s jiným chlapem?“ opakuje jí Magda neustále a Helena souhlasí. Vždyť i její babička říkala: „Nač jinýho? Jednoho je až moc!“

Pravda. A obrovská! Když slyší, co všechno se kolem děje – AIDS, drogy, nevěry, zabíjení. Nepolepšila by si při své smůle ani o krok. Sama zůstat nechtěla. Pokud by se seznámila, naletěla by prvnímu vyžírkovi. V nejlepším. Možná by o ni nikdo nezavadil ani okem. Vždyť dvacet let už dávno neslavila...

A na bití ve výčtu neřestí zapomněla. Né, nezapomněla. Schválně ho zamlčela a stavěla kamsi mezi zápory a klady. Na půl cesty, aby si mohla říct, že to je dobré být na hranici a nezabývat se následky jejího překročení.

Ivan je fajn chlap. Živí je, stará se o dobré bydlení, holky má rád... nemají si nač stěžovat. Kdyby porodila aspoň jednoho kluka, dopadlo by vše jinak. Nyní si musí nést vinu. On jí syna nevyčítá, ale trápí se. Čtyři těžké porody bylo vše, co mu mohla poskytnout. Nakonec jí podvázali vaječníky. Další dítě nepřicházelo v úvahu, jedině by šlo o čistě sebevražedný pokus, kdyby ještě jednou otěhotněla. Tolik jí sdělili na gynekologii před zákrokem, který pro ni znamenal konec porodů.

Než porodila nejmladší Aničku, ležela už od sedmého měsíce v nemocnici. Děsná situace! Děti hlídali Ivanovi rodiče a po dvou měsících v jejich péči přestaly mít rády vařenou zeleninu a stěžovaly si, že jim Helena denně nekupuje smažené brambůrky a coly. Rozmazlování bylo jediné, co tchyně s tchánem bravurně zvládali.

Ivan měl rovněž občas nálady, které pramenily z jejich výchovy jedináčka. Něco chtěl, a když to nedostal, zuřil. Za pár let přestal zuřit a raději ji tiše mlátil. Vzrušovalo ho to. Skutečně. Často si všimla jeho erekce. Snad by rozpáral i kalhoty, kdyby si neulevil.

Milostná touha. Vzplanutí. Milování. Sex. Ano, pouhopouhý sex bez citu a její rychle postupující frigidita.

„Jsi andílek, Helenko,“ říká pokaždé a téměř brečí, když dosáhne vrcholu a zapíná si kalhoty.

Andílek. Copak jsou andělé napuchlí? Copak jsou namodralí, nažloutlí od modřin? Copak mají škrábance na zádech, natržené rty a zarudlé oči. Jen ta křídla pokaždé má a snaží se odletět do snů pro trošku něhy, odpočinku a vášní. Jenže i ve snech jsou muži ďáblové! Smějí se, radují a pak rána do břicha, do hlavy, do pohlaví.

„Děvko, vstávej a dělej!“ volají a ona se z leknutí a strachu probouzí.

„Maminko, křičela jsi ze spaní.“

„To nic Aničko, jen zlý sen.“

„Jako tatínek?“

„Tatínek přece není zlý.“

„Na nás ne. Jen na tebe a na Michalu.“

„Na Michalu? Proboha, co jí udělal?“

Hned se probírá z rozespalosti a nastraží uši. To jí ještě scházelo! Sama se smíří se vším, ale její holky, těžce porozený, nedá!

„Co jí udělal?“ opakuje naléhavě, takřka křičí.

„Říkal jí sprostá slova.“

„Aha.“

Uklidnila se a dala Aničce pusu do zlatavých vlásků, zděděných po babičce a odvedla ji do kuchyně ke stolu. Ivan občas jednal sprostě. Michala ho pochopí. Sama říkala, že chlapi jsou sprosťáci. Najednou byla ráda, že mu žádného syna neporodila. Přibyl by jeden další sprosťák, nadržený násilník. Ivan často říkal, že si přál kluka, aby byl jako on, aby ho naučil, co sám umí. Jenže učil by ho jen to dobré, ne to zlé projevující se na jejím čtyřicetiletém těle?

Sotva...

***

„Vypadáš jak zmoklá slepice,“ říká jí upřímně Helča, kamarádka z dětství. Proseděly společně vedle sebe celou základní školu, konkrétně ve třetí lavici v řadě u okna.

„Dík za upřímnost,“ usmívá se naoko a kapesníčkem si utírá vodu za ušima a na čele. S Helčou si užila vždycky plno legrace, už díky jejich stejným křestním jménům. A když učitelky volaly k tabuli „Helena“, vzpřímily se obě dvě dřív, než dořekly příjmení a hrozně se hihňaly.

„Zapomněla jsem si deštník,“ pokrčila rameny, jako by tím chtěla omluvit, jak děsně vypadá. S Helčou si daly sraz po patnácti letech. Dlouhých patnáct let se neviděly a kamarádka se dost změnila.

„Změnila ses,“ říká nahlas.

„Za to ty vůbec ne. Prosím tě, zajdeš si vůbec k holiči?“ pátrala udiveně a Helena by se nejradši propadla hluboko pod zem.

„Vždyť jsem ti říkala, že jsem si zapomněla deštník.“

„To není deštníkem, poznám neupravované vlasy,“ poznamenala a dotkla se prsty na ramena sestřižených spodních vlasů svého dokonalého účesu blond melíru. Vlasů měla tolik, že by si jeden myslel, že nosí paruku.

A co ty její věčně upláclé a mastné vlasy? Na holiče neměla čas, často ani peníze. Jestli se dostala ke kadeřnici jednou za dva roky, tak to bylo ještě hodně. Ofinu si zastřihávala sama a občas koupila nějaký barevný šampón pro změnu.

„Měla bys se sebou něco dělat,“ říká jí vážně a objednává dvě kávy a dva řecké zeleninové saláty. „Podívej se na mě, postava se musí udržovat, abys zůstala atraktivní. Dvakrát týdně aerobic, jednou posilovna, jednou za čtrnáct dní holič, manikúra, kosmetika a tak dále... přece ti muž pohlídá děti, ne? Mně je také hlídá a je rád, že mám své zájmy. On zase naopak jezdí každé ráno na kole a v sobotu chodí hrát stolní tenis do tělocvičny.“

Smůla. Natěšenost, že si pořádně s někým popovídá, uvadala. Copak se mohla téhle ženě svěřit s tak vážným tématem? Už nyní jí hučela v hlavě její odpověď, aniž by ji vyřkla: „A divíš se mu? Můžeš si za to sama. Jen se prohlédni!“ Asi by jí těžko vysvětlovala, že umělé nehty a prvotřídní make-up nepatří zrovna k jejím zálibám, a když už by si chtěla užívat koníčků, tak jedině s knihou či filmem. Kdesi na rozkvetlé zahradě...

„Já na odbornice nemám peníze,“ špitla nesměle a říkala pravdu, protože co by vrazila do všech procedur, to by dost chybělo jinde. Holky stále něco potřebovaly - nové boty, zimní bundy, příspěvek do školy, nabít mobil, novou tašku a tak dále...

„Aha,“ usmála se Helča a schovala své umělé nehty pravé ruky do pěsti. Začala se snad stydět?

Chvíli přetrvávalo ticho. Obě hledaly vhodné otázky. Nakonec se zeptala Helča.

„A co jinak? Co tvůj muž a rodina, vyprávěj.“

A tak tedy vyprávěla o svých čtyřech holkách, že jsou pro ni všechno na světě a přidala pár vět i o muži, který pracuje až k zbláznění, ale má je všechny moc rád. A že se cítí spokojeně s tím, co má a nestěžuje si, protože by mohlo být i hůř.

„Ze čtyř dětí bych chcípla. Fakticky jo! Já chtěla jen jedno, ale přišla jsem nenadále do jináče i podruhé a muž mne urputně přesvědčoval si mimčo nechat. Takže jsem ho donosila za podmínek, že mi se vším v domácnosti pomůže. A pomáhá! Nelžu ti! Kdykoliv řeknu, vše udělá. Hlídá čtyřletého Honzíka i pětiletou Sáru. Ale jinak je mužíček ňouma. Vaří, pere, uklízí... to sice jo, ale v posteli je s ním pěkná nuda, mohla bych si při tom číst noviny. A co ty a manželský sex? Nehledáš si čas od času na netu milence jako já?“

Helena pokrčila rameny a nechápala, co Helče připadá perfektní k chichotání. S chladnou tváří prohlásila staré vděčné: „Táák, normálně,“ a doplnila, že starý počítač dosud nepřipojili k internetu, čímž si vysloužila další sérii neuvěřitelných úžasů.

Přece jí nebude vykládat o sexu dvakrát za měsíc, z toho jednou s andělíčkováním. Řeči o sexu ji také nezajímaly. Vlastně ji nezajímalo nic z z oblíbených Helčiných činností.

Po další chvilce mlčení se stočila řeč na proměnlivé počasí a poté nastal konec veškeré mluvy. Když se dva lidé setkají po tolika letech a povídají si o dešti, slunci a větru, nemají si co říct.

Loučí se a obě vědí, že prohlášení o dalším setkání nemyslí vážně. Staré přátelství vyprchalo.

***

Přichází domů a v předsíni se prohlíží v zrcadle. Opravdu hrůza! Vlasy má rozcuchané a od deště zmaštěné. Kabát dávno vyšlý z módy věší na věšák a dál se na sebe nedívá.

„Ahoj mami, jaký to bylo? Co Helča?“

„Ále,“ mávne rukou. „Co holky a táta?“

„Holky zalezly už do postele, táta dřepí u televize. Jdu za Mirkem, čau,“ říká Míša a odchází za svým klukem. Chodí s ním již půl roku a oni ho dosud neviděli. Stejně, co by na nich asi našel pozoruhodného? Hlavně, že má Míšu rád!

„Vrať se brzy, ráno tě čeká škola.“

„Do půlnoci jsem zpět,“ usmívá se a zaklapne za sebou dveře.

Láska, láska, první opravdová láska, jen ať si užije vše krásné. Brzy pozná, jak je ta něžná potvora prchavá, že stále utíká někam jinam, než kde by ji člověk nejradši pevně přitloukl.

Jde do kuchyně, sedá si ke stolu a prohlíží denní tisk. Obrací stránku za stránkou, ale nic nečte. Nechává otevřeno na straně s fotografií opuštěných psů a zasní se.

Láska, jak byla krásná...

S Ivanem se setkali, když jí bylo dvacet. Zrovna brigádničila ve stánku u silnice s občerstvením a on si tam chodil kupovat svačiny.

„Mladá slečna se krásně směje,“ lichotil jí a pozval na večeři. Získala si ho šibalskými pohledy, vyzývavým koukáním po očku na fešného chlapa, po kterém hned zatoužila.

„Ty se máš! Takový chlap o tebe stojí,“ povzdechla si kolegyně Kamila, padesátiletá žena, co měla chlapa absolutně praktického a žádná sranda se s ním nekonala, natož trochu romantiky.

„Jo, taky jsem se načekala!“ prohlásila a utíkala se domů umýt a převléknout. Ne že by čekala někde v koutě, to ne. Čekáním myslela toho opravdového, který by ji okamžitě při prvním pohledu a vyřčené větě, padl do oka a ona o něm snila, neustále na něho myslela a představovala si šťastný konec, respektive začátek.

Před Ivanem měla Luboše. Věčně vysedával v hospodě a přestalo ji bavit na něho čekat denně minimálně až do půlnoci. Ještě před ním zkoušela štěstí Karlem, který byl slušný, hodný, ale měl na ni hrozně málo času. Co s ním? Osmnáctiletá dívka si chtěla užívat plnoletosti v plném rozsahu a být nablízku milované osobě. A úplně prvním, který jí zasáhl srdce, byl Martin. Bydlel naproti jejich domu a připravil ji o panenství, pak ale postupně připravoval o tento ženský pokládek i ostatní holky a jí si nevšímal...