IVANA NOVÁKOVÁ

ZNAMENÍ SLUNCE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Ivana Nováková, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 85. a 68. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-42-7 (epub)

ISBN 978-80-88483-43-4 (mobi)

Díl první: HRA OSUDU

1. kapitola Žebračka

Nad šedivým závojem dešťových kapek se nečekaně rozhrnul příkrov mraků. Z cípu modré oblohy vysvitl proud slunečních paprsků. Jako ohromný most vedoucí z mdlé a lezavé přítomnosti do zářivě barevné budoucnosti postavilo jasné světlo duhu.

Dívka se zastavila a shrnula si kápi z čela. Most z vody a úlomků světla. Most naděje a splněných přání. Se zalíbením si představovala, jak vstupuje na pestrou cestičku, jak se jí nohy boří do barev a jsou od nich celé zacákané, modré a červené, zelené, žluté či fialové.

Cípek blankytu zmizel za šedočernou oblačností, záře ztratila svou moc a duha se vytratila.

Předhodila si vak z jednoho ramene na druhé. Byl těžký, ovšem nikoli dost vzhledem k tomu, že v něm nesla celou svou domácnost. Opět vyrazila vstříc nejistému cíli a nohy se jí bořily tak akorát do bláta. K panství by měla dojít ještě za světla. Každopádně teď natáhla krok. Už by se ráda schovala před nekončícím lijavcem.

Cesta z hlavního města Kristonu vedla na východ a mírně se klikatila. Procházela lehce zvlněnou krajinou, střídala bory, luka, háje listnatých stromů či polnosti vévodova panství. Přes vytrvalý smutný déšť si zachovala veselý ráz.

Dívka vstoupila do smíšeného lesa. V podmračeném dni vládlo pod korunami stromů příšeří. Vůkol šustily a pleskaly kapky vody. Šla poměrně svižně, hlavu sklopila k zemi a stáhla si kapuci do očí. Myšlenky se jí rozběhly všemi směry.

„Stůj!“ zazněl ostrý příkaz.

Zvedla hlavu, zmateně se rozhlédla. A patřičně vyděsila. Byla duchem nepřítomná, to ano, ale nezaslechla žádný hluk. Nic ji nevarovalo. Octla se v kruhu Černých jezdců na koních.

„Kdo jsi a co tady pohledáváš?“ houkl jeden z nich.

Poutnice přejela očima skupinu ještě jednou. Promluvil na ni chlápek, který byl zjevně zvyklý poroučet, ale skutečný vládce seděl na vraníkovi vedle. Působil zvláštně. Lišil se od všech lidí v této zemi. Ačkoli zdánlivě vypadal jako oni.

„Je to cizinka. Možná ti nerozumí,“ ozval se další mladík z družiny. „Nezdržuj se s tou verbeží.“

Konečně se vzpamatovala.

„Rozumím vám,“ vykoktala, padla na kolena do bahna a sklonila hlavu. Ani to jí však nemuselo zachránit holý život, to věděla.

„Vstávej!“ vyzval ji zvučný hlas a ona si byla naprosto jistá, že promluvil ten cizinec. Podle toho, co věděla, nejspíš sám vévoda. Prý pocházel ze vzdálených zemí na jihu.

Zvedala se pomalu, vak nechala nedbale sklouznout na zem. Nenesla v něm nic cenného, co by zásadně postrádala, kdyby se potřebovala rozběhnout mezi stromy. Ačkoli Černým jezdcům lze utéct se stejným úspěchem jako osudu.

„Tak co, ztratila jsi řeč? Jak dlouho tady budeme stát a moknout?“ naklonil se nad ni výhružně první hrubián. V obličeji zachovával nehnutý, kamenný výraz. Ale v ruce cosi svíral. Nejspíš jílec meče. Docházela mu trpělivost. Žebrota se v této zemi trestala smrtí.

Sklopila hlavu a představila se: „Jmenuji se Cetare.“ Poté spolkla asi dvě tři věty, které by zdůvodnily, proč je tady, a vysoukala ze sebe tu závěrečnou: „Chci na panství Konqer požádat o službu.“

„Kdo je tvůj pán?“ zeptal se stroze.

Zavrtěla hlavou. „Nemám pána. Jsem svobodná žena z Ur. Do Rinó jsme se přistěhovali před třemi lety a obchodovali tu s olivovým olejem.“

Přesně o tom se nechtěla vybavovat. Krutá pravda totiž vybudí k životu velké množství logických a mučivých otázek, jako například ty, které začal pokládat: „S kým ses přistěhovala? Kde je ten člověk nyní?“

Kde by asi byl?

„Je mrtvý. Byl to můj otec,“ zamumlala.

„Ztrácíme čas s tulačkou. Podívejte se na její šaty. Odhaduji, že ve svém vaku nemá ani hrst měďáků,“ mínil další muž z družiny. „Co s takovou pakáží? Zákon jasně říká, jak s nimi naložit.“ Zcela v souladu se svým názorem vytasil a napřáhl meč.

„Zpomal!“ mávl rukou vévoda. Ano, proto stará žebračka v Kristonu poradila bezradné dívce, kam se vydat. Seskočil z koně a přistoupil k ní. Nemohla si pomoct a zvedla hlavu. Prohlédla si ho stejně pozorně jako on ji.

„Ty chceš nastoupit ke mně do služby?“ ujistil se lehce pobaveným tónem.

„Ano, pane,“ sklopila oči. „Nejsem tulačka. Byla jsem obchodnice, ale všechno, co jsme měli, jsem dala za léky a lékaře, když otec onemocněl. Jsem pracovitá a čistotná. Umím být velmi užitečná.“ Načež se vévodovi znovu podívala zpříma do očí. „Vaše země bude navěky pustá, pokud budete zabíjet lidi jenom proto, že jsou chudí.“

Černý jezdec s vytaseným mečem se rozmáchl.

„Zadrž!“ vykřikl vévoda a dal se do smíchu. „Nedovolím, abys zavraždil filosofa! A to jsem myslel, že mám dnes špatný den. Hej, seber svoje saky paky a podej mi ruku. Takový poklad moudrosti si odvezu domů sám.“

Tak se tedy octla na zámku Konqer ve službě druhého nejvlivnějšího muže království, vévody Redagara.

„Vykoupejte ji, nakrmte a sežeňte nějaké pořádné oblečení,“ zněly jeho rozkazy, sotva dorazili před palác.

Svírala špinavý vak oběma rukama, postávala na nohou roztřesených a nejistých z jízdy na koni. Oči jí mohly vypadnout, jak zírala na nádheru sídla. Cítila hlubokou vděčnost za to, že uchránila holý život a získala službu. A zároveň ji lehce pohoršilo, že se o ní vévoda vyjadřoval jako o věci.

Redagar o majetek, který pozvedl z bláta cesty, více nedbal a svižným dlouhým krokem mířil ke schodišti naproti vstupním dveřím. V chůzi uděloval další příkazy a dlužno dodat, zaměstnal by dvakrát více lidí, než kolik se jich seběhlo při jeho příjezdu.

„Tak pojď,“ vyzvala ji asi třicetiletá žena. Byla černovlasá a krásná a vznešená, jenže takoví byli v Rinó všichni. Jmenovala se Samar a pracovala v paláci jako hospodyně.

***

Setmělo se. Cetare byla velmi unavená, ale na odpočinek dosud neměla nárok. Kuchařka jí naložila na tác džbány, poháry, talíře a mísy s večeří pro vévodu. A poslala novou služebnou do patra, do těch nejhonosnějších dveří.

Pekelně se soustředila. V obou rukou držela těžký podnos a stoupala s ním do schodů. Kráčela více než opatrně. Nemohla si přidržet dlouhou sukni a rozhodně si nechtěla přišlápnout lem šatů. Konečně stála na chodbě v patře.

Pod nohama se jí rozeběhla dlažba ze zelenkavého kamene s lesklými kousky slídy. V nažloutlém světle lamp, které velkoryse osvětlovaly průchod skrz hlavní křídlo paláce, tlumeně zářila řada zlatem zdobených dveří. Očima klouzala po freskách a reliéfech s historickými a mytologickými motivy. Váha podnosu narůstala. Snažila se zvolit správný vchod. Zatajila dech.

Kupodivu se trefila. Samozřejmě ji zachránilo, že zaslechla tlumený hovor. Vstoupila s večeří do velkého salónu s množstvím leštěného nábytku a čalouněných křesel. Krásný mladý vévoda tam právě zaujatě diskutoval se svým pobočníkem, velitelem družiny.

Nejistě se rozhlédla. V místnosti stály tři stoly. Ohromný psací v rohu, další velký podél stěny a poslední nižší u pohodlně vypadající pohovky. Všechny byly zavaleny hromadami listin a archů papíru. Podnos by Cetare mohla položit tak nanejvýš na zem.

„Nelze se tedy panovníkovi divit, že si klade podmínky,“ právě zaujatě argumentoval vévodův pobočník. „Změny, které navrhuješ, jsou příliš zásadní a dalekosáhlé. Král už dávno není žádný mladík, zjevně se mu nechce rozbořit to, co dosud dobře sloužilo, aniž by měl vyhlídky, že se dočká přínosných výsledků svých rozhodnutí.“

Vévoda v hlubokém zamyšlení přejel očima po dívce s podnosem v obou rukou, která stála rozpačitě u dveří, a obrátil se k příteli, aby mu odpověděl, když si uvědomil, co vlastně viděl.

„Ano, ovšem,“ pronesl spíš k sobě než k němu a chvatně se sklonil k nižšímu stolku. Shrábl dokumenty do náručí a podíval se na služku. Možná jí chtěl něco říct, nejspíš pokynout, aby postavila podnos s jídlem na uprázdněnou desku. Zůstal ale stát jako cukrový špalek.

Naštěstí ona zachovala duchapřítomnost a udělala několik kroků k místu, kam svůj náklad odložila. Tím poskytla vévodovi nezbytně nutný čas pro obnovení funkce mozku.

Plně se soustředila na servírování večeře a nalévání vína do pohárů. Snažila se nevnímat, jak kolem její osoby roste bublina údivu a určité míry zásadního nesouhlasu. Když skončila, uchopila džbán vína do rukou, jak jí přikázala Samar, a postavila se zády ke stěně vedle dveří.

Vévoda vydechl a pomalu se obrátil se svému společníkovi, jako by musel překonávat neznámou sílu. „O čem jsi mluvil, Kédare?“

Ten se ani nenamáhal s ukrýváním pocitů za nehybnou masku ledové tváře Černých jezdců. Právě vypadal, jako kdyby rozkousal nezralé jablko. I on odvrátil oči od nové služebné a se zjevným podrážděním zopakoval poslední myšlenku: „Uvědom si, že král nemůže riskovat tvůj případný útěk do zemí za oceánem uprostřed realizace reforem, jež hodlá pod tvým vedením uskutečnit.“

Vévoda rozhodil pažemi. I to bylo nezvyklé. Místní svou řeč žádnými gesty nedoprovázeli.

„Nemám v úmyslu nechat vládce na holičkách a řekl jsem mu to nejméně tisíckrát. Jeho otálení způsobí jenom tolik, že se on sám dokončení našich společných reforem nedočká.“

Stála tiše u stěny a nenápadně ho pozorovala. Obyvatelé Rinó byli sliční. Cizince jste poznali snadno, vypadali vždycky hůř než místní. V tomto ohledu sem vévoda zapadl, krásný byl stejně jako domorodci. Ačkoli úplně jinak.

„Nikdo tě nepodezírá z nekalých úmyslů, na druhou stranu tě ale nic nemůže zadržet, kdyby ses rozhodl odjet. Pomni, že bys měl králi nějakým způsobem poskytnout jistotu své oddanosti.“

Je to v barvách, uvažovala. Vévoda je stejně rostlý jako muži jeho družiny. Vysoký a štíhlý. Má černé vlasy, modré oči a světlou pleť jako každý obyvatel této země. Vlasy místních přecházejí do modra, vévodovy jsou jako uhel. Oči místních září jako démanty, jeho odrážejí hloubku horského jezera. Pleť zdejších je průsvitně bledá a působí jako jabloňový květ namalovaný na skle. Vévodova kůže je prostě bílá. On sám vypadá spíše jako obyvatel říše Ur, který nevyšel celý rok na slunce.

„A nechceš mi náhodou poradit, jaké záruky bych tak mohl králi poskytnout?“ odvětil podrážděně. Uchopil pohár s vínem a zhluboka se napil. Kédar napodobil jeho příklad. Oba je poté odložili. Nelenila a ihned dolila.

„Máte v úmyslu nás rychle opít?“ usmál se na ni.

Kédar se už zase zašklebil.

„Ovládej se, Erime,“ zasyčel.

Ten se na něj přezíravě podíval. „Kdybych se neovládal, už dávno bych ti za tvoje řeči vrazil pěstí. Nevím, co po mně všichni chcete? Pracuji od rána do noci bez nároku na nějaké ohodnocení. Už pátým rokem jsem zahrabaný v lejstrech jako jezevec. Já, cestovatel, objevitel. Cestu z Konqeru do Kristonu bych zvládl o půlnoci poslepu, ale své vlastní panství jsem ještě pořádně neviděl celé.“

„Starý pan Redagar ti odkázal nejen nejbohatší zdejší území, ale i své významné jméno. A král byl tak vstřícný, že vyhověl jeho žádosti a ponechal ti i šlechtický titul. Stal ses jeho nejbližším rádcem a druhým nejvlivnějším mužem v zemi. Co bys chtěl víc?“

„Neštvi mě!“ rozzlobil se vévoda. „S panem Redagarem jsem se spřátelil na cestách a užili si mnoho dobrodružství a legrace. To, že mi ten starý lišák svěřil nezměrné bohatství a postavení, nebyla ani tak odměna, jako spíš závazek. Poznali jsme se vzájemně dost dobře na to, aby on dokázal odhadnout, jak se zachovám. Že hodím za hlavu nezávislý a zábavný život dobrodruha a přijmu jeho výzvu k udržování panství a ke službě této zemi. Jsem, pravda, druhý nejvlivnější člověk zde, ale obětuji tomu takovou spoustu práce, že si to ostatní povaleči se šlechtickým titulem ani nedokážou představit. Ty si myslíš, že bych měl králi poskytnout záruky své spolehlivosti. A co, do háje, neustále dělám? Neměl by král poskytnout nějakou tu záruku mně?“

Oba muži se vzájemně měřili jako rozzuření berani. Vévoda se narovnal, popadl číši a zhluboka se napil. Cetare se pohnula, aby přesně podle rozkazů opět hbitě dolila. On se však na ni podíval a zvedl zamítavě ruku.

„Děkuji, krasavice.“ Zhodnotil její zevnějšek a mrkl. „Pěkné šaty.“

Horkost jí začala stoupat od krku k lícím.

„Našla pro tebe Samar nějaký slušný pokoj?“ zajímal se dál o novou podřízenou. Kédar syknutím vtáhl vzduch do plic. Vévodův zlozvyk chovat se ke všem lidem jako k sobě rovným mu lezl na nervy úplně nepředstavitelně.

„Ano, pane, děkuji,“ odpověděla s hlubokou vděčností.

„Skvělé. Tak v tom případě postav džbán na stůl a mazej do postele.“

Zalapala po dechu a vzmohla se na nejistý protest: „Mám zbytky večeře odklidit, pane?“

„Nestarej se, to už zvládne někdo jiný. Ocenil bych trochu soukromí se svým nejbližším rádcem,“ zdůraznil nekompromisně.

„Je to služka!“ zavrčel Kédar tónem, který nepřiznával takto označeným lidem ani hodnotu dobrého koně.

„Jistě,“ pokýval vévoda hlavou a pousmál se. „A jako taková vidí, slyší a myslí. A především mluví. Rozhodně neuškodí si čas od času tuto obecně platnou pravdu připomenout.“

Cetare už neváhala ani okamžik. Postavila rychle džbán na stůl mezi poháry a talíře a vyběhla ven. Až na chodbě si uvědomila, že se nerozloučila. Nepozdravila. Zastavila svůj zběsilý úprk a přejela si dlaní přes obličej. Ruce měla zpocené. Její pán je nejspíš laskavý a uznalý. Ale taky nesmírně cílevědomý a tvrdohlavý. Jeho chování neodpovídá způsobům zdejšího šlechtice. Přiměla nohy k chůzi. Hospodyni oznámila vévodovo rozhodnutí, ta jen kývla hlavou na souhlas. A poslala dívku skutečně na lože.

Až ve svém pokoji se úplně uklidnila. Stála uprostřed místnosti a zhluboka dýchala. Pomalu svírala a rozvírala prsty. Dostala přidělenou komůrku ve středním křídle paláce až pod střechou. Místnost byla malá a nízká, u stěny stála postel s lůžkovinami, pod oknem truhla, uprostřed malý stolek a dvě prosté židle. Cetare všechno ještě jednou přejela pohledem. Proč vlastně v této zemi patří chudoba k hrdelním zločinům, když se tu bohatství doslova válí na zemi v blátě? Ubytování bylo jednoznačně luxusní pro člověka, který spal půl roku na ulici.

2. kapitola Dobrá rada nad zlato

Kdosi s ní lomcoval.

„Vstávej, holka. Je čas chystat pánům snídani!“

S námahou rozlepila víčka. Oknem dovnitř nesměle nakukovalo pošmourné jitro. Nad ní se nakláněl starší muž. Vrásky kolem očí se mu smály. Sluha jí tak silně připomněl otce, že musela zamrkat.

„Honem na nohy, Samar je na opozdilce nevrlá. Ale každopádně přeju dobré jitro.“

Rinó je úžasná země, vévoda je báječný pán. Sbíhala ze schodů se srdcem přetékajícím láskou ke všem tvorům vesmíru. Do nosu jí vlétla neodolatelná vůně čerstvě upečeného pečiva, smažené slaniny, a ještě něčeho navíc, co bylo dráždivě povědomé. Na chodbě před kuchyní narazila na hospodyni. Ta by mohla ledově klidným výrazem úspěšně soupeřit se všemi Černými jezdci dohromady. S dokonale souměrnou tváří vypadala jako obživlá krásná socha.

„Měla bych dojít nahoru uklidit do vévodových pokojů?“ napadlo dívku.

„Rozhodně nikoli. Běž do kuchyně. Pomůžeš kuchařce s přípravou snídaně a poté budeš pány obsluhovat v jídelně. Vévodovy pokoje mezitím uklidí někdo jiný.“

„Myslím, že bych neměla chodit na oči panu Kédarovi,“ namítla služka nesměle.

„Nesmysl! Takovou pěknou tvářičku nebudu schovávat někde ve chlévech,“ prohlásila Samar rázně a pokračovala za svými povinnostmi. Cetare došla do kuchyně.

„Najez se,“ šoupla před ni kuchařka talíř. Nová pomocnice poděkovala a pustila se do toho. Rozhlížela se po ohromné klenuté místnosti s dvěma velkými pecemi a dlouhými stoly uprostřed, na nichž se chystalo jídlo. Podél stěn stály police s nádobím.

„Ráda tě vidím, děvče,“ začala kuchařka hovor. „Náš pán by dokázal zapojit zhruba dvakrát více lidí, než kolik mu patří. Každé ruce se hodí.“

Cetare se zakuckala smíchy: „Napadlo mě to, když jsme včera přijeli a on rozdával rozkazy.“

„Je moc hodný. Ale je,“ Karmel si povzdechla, „zvláštní. Jeho chování je podivné i na cizince a dám ti jednu radu – prostě se tady ničemu nediv.“

„Pokusím se,“ přitakala a zvedla se z lavice, když předloženou porci zvládla.

Takže káva, zařadila si novou vůni k názvu nápoje. Za svého nuzného života neměla šanci se k této vzácnosti přiblížit ani na tisíc kroků. A teď ji svírala v rukou. Horkou konvici plnou černé tekutiny. Její ohromující množství představovalo jeden z nejzřetelnějších důkazů vévodova nezměrného bohatství.

Postávala u stěny připravená dolít nápoj do šálků panstva a snažila se nekulit oči na všechno kolem. Šlo to obtížně. Obrovská jídelna se nacházela ve východním křídle paláce. Vysoká okna rámovala výhled na malebný zákrut říčky pod palácem se skupinou javorů. Prosklené dveře na východní straně umožňovaly průchod do okrasné zahrady. Tudy by nejspíš jídelnu zalilo vycházejícího slunce proudem jasu, kdyby ovšem, jak je v této oblasti více než běžné, nepršelo.

Na zdech visely opravdu nádherné obrazy, různé portréty, krajiny, zátiší. To je zvláštní, uvažovala. Zpěv a veškerá hudba je v Rinó zakázaná pod trestem smrti, zato výtvarnému umění se věnují téměř všichni. Možná je to přímý důsledek přetlaku, pokud je určitý druh tvůrčí činnosti zapovězen. Zásadní logické nesrovnalosti místního života není dobré analyzovat či hodnotit. Člověk, obzvlášť poté co si zachrání hlavu na krku, je musí pouze bez řečí přijmout.

Veliký stůl uprostřed byl pokryt bělostným ubrusem vyhotoveným z té nejúžasnější látky, jakou kdy viděla. Lesklá, těžká, splývavá, a zároveň vzdušná. To je vzorem, napadlo ji. Velké hrozny vína a charakteristické listy vinné révy vystupovaly před očima jako jiný směr vláken v tkanině, mat v lesku. Naprosto úchvatné.

V čele tabule seděl krásný vévoda. Ačkoli se tvářil mrzutě a rozespale, mohla na něm oči nechat. Do háje, to není správné. Ona je pouhá služka, on vysoce postavený šlechtic. Nezírat! Teď!

„Tak včera byste mě nejraději opila do bezvědomí a dnes ráno abych o trochu kávy prosil na kolenou?“ ozval se jízlivě, jako kdyby její myšlenky slyšel.

Zajíkla se. A Kédar Aglan opět nesouhlasně syknul.

„Ty mi dej už taky pokoj se svými věčnými lekcemi slušného chování!“ obořil se pro změnu na svého pobočníka. Dnes zjevně nebyl v nejlepším rozmaru. Hbitě popošla k tabuli a dolila mu, a poté všem ostatním.

Propálil ji naštvaným pohledem, ale pokračoval v hádce s Aglanem: „Motám se v kruhu jako kůň se zauzlenými střevy, a řešení je v nedohlednu. Za těchto okolností je naprosto nezbytné porušit zaběhané pořádky, protože ty k ničemu nevedou. A neříkej mi, že nemám pravdu. Je to jenom o strachu opustit vyšlapané cesty a začít se prodírat křovím!“

„Doufám, že teď nemluvíš o mně osobně. Rád bych viděl druhého blázna, který by ti kryl obětavěji záda při všech tvých vylomeninách!“

„Neobracej význam všeho, co řeknu! Víš moc dobře, že hovořím o celé této společnosti, nikoli o jednotlivci, a nejméně pak o tobě.“

Vévoda do sebe obrátil celý šálek nesmírně vzácné a drahé kávy na jedno polknutí. Zuřivě odložil hrnek, až to cinklo. Znejistěla. Měla by mu opět dolít?

„A vznesl král nějaké konkrétní požadavky, jimiž podmínil uskutečnění vámi navrhovaných opatření?“ zeptal se vyrovnaným hlasem jeden starší muž ve snaze zmírnit napětí panující u tabule.

„To je právě to, co se mi od včerejška motá v hlavě,“ zabručel vévoda. „Pochopitelně že ne. Chce po mně jen obecné záruky. Nemůžu za svět vymyslet, co by to mělo být. Nespal jsem celou noc.“ Nadechl se, jako kdyby chtěl ve své plamenné řeči pokračovat, ale v půli se zarazil a umlkl. Jen rozezleně zatínal čelisti.

„Mám pocit, že jsem v kleci a všechny možnosti jsem již vyčerpal,“ zamumlal po tísnivé chvíli spíš pro sebe než pro okolí. Nebylo slyšet nic, ani cinknutí příboru, ani dech přítomných, pouze kapky deště stékaly po okenních tabulích, aby podbarvily smutek v jídelně.

„Včera se nad tímto palácem klenula nádherná duha,“ promluvila Cetare. Z hloubi její duše vyplula na povrch ta bytost, která dokázala bez obtíží zvládat překvapený a občas i nepřátelský zájem okolí, když to situace vyžadovala. Stála vznosně a hrdě a, jak říkával tatínek, oči jí při tom zářily.

„Přímo tady vznikl most, který propojil prostor, kde se nedaří, s místem, kde je možné všechno,“ pokračovala jasným, melodickým hlasem. „Žádná velká věc se neuskuteční bez přízně vyšší moci. Ta ale nemůže zasáhnout tam, kde je použito příliš mnoho lidského úsilí.“

Dívala se na vévodu, do jeho jezerních modrých očí. Současně věděla, že na ni bez dechu zírají všichni v místnosti, jak členové družiny, tak služebnictvo.

Redagar překonal vlnu údivu jako první a pohrdavě si odfrkl: „Co jste mi svou filosofickou konstrukcí chtěla, drahá slečno, naznačit?“ Naklonil se směrem k ní, aby dodal svým slovům na výhružnosti.

„Podle všeho jste celé záležitosti věnoval velké množství snahy. Nyní jste se octl v mrtvém bodě a nemůžete se posunout dál. Určitě by nebylo od věci poodstoupit trochu stranou a svěřit všechno do rukou prozřetelnosti.“

„Ehm,“ zavrčel a zavrtěl hlavou, „vy se mi snad zdáte. Co to pronášíte za moudra? Kdy se vám osobně stalo, aby zasáhla vyšší moc ve váš prospěch?“

V jeho hlase bylo cítit trochu jízlivosti a zároveň pochopení. Upřímně, ožebračená Cetare nevypadala na někoho, komu je štěstí příliš nakloněno.

Ale ona se zářivě usmála: „Přece… právě včera!“

Když už nic jiného, aspoň mu svým překvapivým prohlášením zvedla náladu. Jak se od rána mračil a na všechny kolem štěkal, po jejích slovech se krátce zatvářil naprosto nechápavě, aby se posléze usmál, poděkoval za kávu, kterou mu prozíravě ještě jednou dolila, a odkráčel s jasnou myslí vstříc plnění povinností toho dne.

Následovala jeho příkladu. Za celý den se v práci nezastavila. Bohatství tady leželo v blátě na ulicích, ale lidé aby se při jeho zvedání sedřeli z kůže. Bylo jich prostě málo. Málo na to, aby udrželi v chodu obrovskou a téměř pustou zemi. Jako bývalé obchodnici s olejem ji Samar přidělila k ruce kuchařce a také jí dala na starost spižírnu a sklepy. Když v pozdním odpoledni Cetare vybíhala asi posté schody ze sklepení na zadní nádvoří, před očima jí vyvstal jediný a pravý objekt momentální touhy. Její široká a pohodlná postel v podkroví.

Jako obvykle musela před pádem do peřin absolvovat obsluhování u pracovní večeře pána domu.

Tentokrát to nezvrtám, umiňovala si, když rozkládala mísy a poháry na stůl, z něhož vévoda opět shrábl několik listin, aby je pochoval v náručí a poté umístil na horní díl sekretáře. Snažila se tomu nevěnovat pozornost, ačkoliv uvažovala, zda se on ve svém organizovaném zmatku vyzná a kolik energie ho stojí posléze najít potřebný papír.

To není tvoje starost, poručila si. Uchopila džbán s vínem a stoupla si do předpisové pozice poblíž stěny.

Vévoda a Kédar Aglan řešili tentokrát v naprosté shodě provozní záležitost na panství. Rozhodli se uvést do chodu mlýn, který stál na východ od paláce Konqer. Aby se tam někdo mohl nastěhovat, bylo nezbytné spravit cestu, která byla po předloňských vichřicích téměř neprůchodná. Dohadovali se, komu mlýn svěřit do správy, protože pořádného mlynáře aby hledali v poledne s lampou. Při zaujatém rozhovoru uždibovali kusy pečeného masa a zajídali letními hruškami a zelenými jablky.

Cetare dolévala víno a byla sama na sebe pyšná, jaké skvělé vylepšení vymyslela. Fungovalo by bezchybně a hladce, kdyby obsluhovaným objektem nebyl vévoda Erim Redagar. Ten muž má problém. Pozorně si všímá všeho kolem. Nad vším zatraceně moc přemýšlí!

Když se zhruba potřetí pohnula, přerušil diskuzi a upnul pozornost na služebnou.

„Jak to odměřujete? Myslím prodlevy mezi naplňováním pohárů.“

Na rozdíl od mrzutého rána se nyní jeho oči smály.

„Přál jste si přece, abych vám nedolévala, sotva dopijete,“ tlumeně se pokusila zakličkovat.

„Na to jsem se ale neptal,“ ztišil po jejím vzoru hlas a lehce se k ní naklonil, jak míval ve zvyku, když ho někdo zaujal.

Kédar si pouze unaveně vzdychl a posadil se na širokou čalouněnou pohovku. Zhluboka se napil vína a zakousl do velkého kusu masa. Přestal svému cizokrajnému pánovi a jeho odbojné podřízené věnovat pozornost.

„Mám tajemství,“ zamumlala.

„To mě napadlo,“ zašeptal také. Pak se narovnal a rázně houkl: „Ven s tím!“

Úlekem poskočila. Cítila, že jí z tváří mizí barva.

Zavrtěl hlavou.

„Při vedení obchodu s olejem neprovozovala jste ještě herectví? Co tady předvádíte? Ráno jste přede všemi pronesla odvážnou přednášku o tom, jak strašně tlačím na pilu, a teď jste strachy bez sebe? Co se změnilo, tedy vyjma toho, že už nejsem tak rozzlobený?“

Procítěně vzdychla.

„Když si myslím něco, co je, ehm, hrdelní zločin, tak mě za to nemůžete popravit, že? Tady v této zemi,“ vykoktala, protože namouduši nevěděla, jak z té šlamastyky ven.

„Ne,“ uznal. „Všude na světě si můžete myslet, co chcete.“

„Ale když to řeknu nahlas, to už mi půjde o krk,“ pokračovala stísněně.

Vévodovi zacukalo u úst.

„Máte pravdu. To platí také globálně.“

Cítila, jak jí po zádech stékají stružky potu. Nikdy nepokoušela svoje štěstí. Když něco náhodou vyšlo, nezkoušela takový úspěch zopakovat. Dobří duchové nestojí nad jedním člověkem dvakrát za stejných okolností. Jenže momentálně se ocitla v téměř neřešitelné situaci.

„Propána ženská, to vám o mně neřekli, že jsem divný?“ Rozhodil rukama, čímž svou diagnózu potvrdil. „Vyklopte to, usychám zvědavostí. Předem vám promíjím všechno, co řeknete, naopak vás nechám hodit do řeky, když si budete dál hrát na němou.“

„Je tam hloubka? Silný proud?“ lekla se.

Kédar si něco nesouhlasně zamumlal.

Vévoda se rozesmál.

„Ne, je to mělká a mírná říčka. Teď v létě byste ani nezmrzla. Zkusíme to obráceně. Dám vám nějaký pěkný šperk za to, když mi vše vysvětlíte.“

„Ehm, ne, děkuji,“ vzdala souboj a cítila, jak jí stoupá červeň do tváří. „Já si v duchu… zpívám.“

Kédar se náhle posadil zcela rovně a celý se napjal.

Vévoda zatřásl překvapeně hlavou.

„Vy to umíte?“

Nešťastná Cetare přikývla. V uších jí zněly otcovy dobře míněné a mnohokrát zdůrazňované rady, co nikdy nesmí před kýmkoli z Rinó udělat. Po tvářích se jí skulily první slzy.

„Vy pláčete?“ zeptal se naprosto nechápavě. „Občas se chováte, jako kdybyste pud sebezáchovy zapomněla někde ve skříni. A teď se třesete hrůzou. Něco si ujasníme. Já pocházím ze zemí, kde se za zpěv královsky platí. Hudba mi tu opravdu chybí. Navíc nevím o nikom, kdo by přišel o život v důsledku vlastního zpěvu. I když uznávám, že v některých případech by to mělo i opodstatnění. Jen jsem vtipkoval,“ dodal rychle, když si všiml jejího úleku.

„Vůbec nikdo, kdo by uměl zpívat nebo hrát na hudební nástroj, v Rinó není,“ přerušila ho hlasem, v němž se chvěly obavy i rozhořčení.

„Máte jako obvykle pravdu. Mohl bych vás požádat, abyste mi zazpívala? Nehodlám v tomto případě dodržovat místní praštěné zákony. Koneckonců přesně o jejich změnu intenzivně usiluji,“ dodal důrazně směrem ke Kédarovi, který vypadal, že vyskočí jako zajíc z brázdy.

Odkašlala si. Prodlužování diskuze ji nemohlo zachránit. Zavřela oči.

Čisté tóny rozezněly vzduch jako šumění deště po nekonečném suchu. Zpívala starou ukolébavku, kterou její umírající tatínek miloval. Nebyla to veselá píseň, ale nebyla ani truchlivá. Vyprávěla o soumraku po dlouhém dni, o slunci zapadajícím za hory, o odpočinku a míru.

Když skončila, v místnosti zavládlo ticho, které by se dalo rozkrájet. Cetare se kupodivu cítila klidná.

Jako první se vzpamatoval vévoda.

„Tedy, drahoušku, když řeknu, že jste mi vyrazila dech, použiju velmi mírný opis skutečného stavu věci.“

To bylo zjevné soudě dle naprostého zmrtvění pana Aglana.

„Na mém panství vám nesmí nikdo zkřivit ani vlásek, to je moje první rozhodnutí,“ pronášel spíš k sobě než ke komukoli jinému. „Požádám krále, aby si vás poslechl. Tím jej nejlépe přesvědčím o nesmyslnosti některých krvežíznivých nařízení v této zemi.“

„To není zapotřebí. On si je vědom vážnosti situace. Jenom v tomto směru nemůže vůbec nic udělat,“ pronesla sebejistá, odvážná Cetare. Dlužno dodat, že zpěvem se tato část její osobnosti probouzela naprosto spolehlivě.

„Jak to myslíte?“ Neskrýval své překvapení a pohříchu úplně zapomněl, že hovoří se služkou.

Nebohý pan Aglan stále ještě obnovoval provoz základních životních funkcí.

„Pokusím se to vysvětlit na příkladu. Pocházím z města Felpa, které leží na stejnojmenné řece v západních provinciích říše Ur.“

„Korálkové město,“ pousmál se.

„Viděl jste ho?“ vydechla.

„Ovšem. Jsem cestovatel.“

„Takže víte, jak je malebné. Jenže není ani zdaleka, ani z desetiny tak krásné jako Kriston. Když jsem šla poprvé ulicí Pláteníků, která vede na Palácové náměstí, zrovna pršelo a dlaždice hrály všemi odstíny duhy, třpytily se a leskly. Měla jsem pocit, že jsem se octla ve snu. Vypadalo to jako cesta z pohádek.“

„Ulice Pláteníků je vydlážděna drahými kameny. Tady jsou na všechno jiná měřítka,“ zasmál se jejím vykuleným očím. „Nebojte, zvyknete si.“

„To je tedy něco! Jenže sotva nastane noc, v té ulici je každý druhý dům prázdný. A v obývaných svítí sem tam okno. Po zářivých barvách ze dne nezůstane ani vzpomínka. Tato země se propadá do temnot. Nikde nevidíte hrající si děti. Neslaví se tu žádné svátky. Panují ty nejkrutější zákony, jaké si vůbec lze vymyslet. Není to lidmi, ti jsou stejní jako všude jinde. Jako kdyby něco vysávalo z celé říše dobro a zanechávalo tu jen střepy zla.“

„Křišťálový palác,“ přerušil její řeč Aglan. „Brána do světa magie. Vystavěli jej kdysi mocní čarodějové, kteří přivedli náš lid z bortícího se kontinentu uprostřed oceánu. Měl ovládat mocné síly tak, aby zde setrvávalo dobro a zlo odcházelo pryč. Jenže v době, kdy tu zuřil strašlivý mor a mrtví byli vyhazováni do jam po desítkách, palácové zdi zčernaly. Smutku a neštěstí bylo tolik, že to převrátilo směr proudění energií.“

Redagar zíral a v jeho tváři se zračil nejčistší údiv. Uvědomila si další podivnost. Na první pohled byli on i Aglan stejně mladí. Ale ve skutečnosti musel být nejméně o deset, patnáct let starší.

„To jsem nevěděla,“ vzpamatovala se. „Nicméně to potvrzuje moje slova. Ani král nemůže zabránit tomu, co se tady děje. Jediný, kdo to může změnit, jste vy.“

„Já?“ vydechl nevěřícně. Absurdita vůkol dosahovala mezních hodnot. Ale nebyl by Erimem Redagarem, kdyby nad přemírou neskutečna nezvítězilo jeho racionální jádro. Rychle se vzpamatoval a naštvaným hlasem pokračoval: „Výtečně! Hned jsem si říkal, kdy dostanu další nesmyslné a naprosto neproveditelné úkoly. Nechcete mi náhodou sdělit, jak bych to měl zrovna já zvládnout, když v něco jako kouzla a čáry ani nevěřím?!“

Poslední větu pronášel hodně zvýšeným hlasem. Jeho duševní vyrovnanost byla v ohrožení delší dobu a okultní analýzy přítomných společníků mu na klidu nepřidaly.

Ztratila nad sebou kontrolu úplně.

„Trefil jste to! Ta strašlivá magie vás právě proto naprosto míjí, vůbec jí nepodléháte. Na druhou stranu milujete tuto zemi. Ve vaší osobě se propojily ony dva aspekty neuvěřitelným způsobem a díky tomu můžete zabránit zkáze. A proto byste měl panovníkovi poskytnout záruky, které po vás žádá.“

„Do prkenný vohrady, ženská!“ praštil do stolu, až nádobí zařinčelo. „Vy jste si nejspíš řekla: vévoda už dlouho nebyl rozzuřený do běla, tak co kdybych ho zkusila pořádně naštvat! Copak jste ve skříni zapomněla i zdravý rozum? Není to náhodou tak, že už třetí den marně vymýšlím, jaké záruky bych měl králi poskytnout? Nepotřebuji, abyste mi právě tohle připomínala!“

Křičel tak, že se chvěly tabulky v oknech. Ale ona klidně stála a čekala, až ho přejde nejhorší záchvat.

„Můj pane,“ začala sice tiše, ale vyrovnaně a pevně, „ve skutečnosti by vám netrvalo ani dvě mrknutí, než byste na něco přišel. Nejvíc úsilí vás totiž stojí vymyslet slib, který by vladaře uspokojil, ale zároveň vás k ničemu nezavazoval. Jste duší dobrodruh a cestovatel a pocit, jak mnoho lidí a osudů na vás závisí, vás dočista ničí. Dosud jste se snažil vyhovět oběma stranám, ale možnosti této hry se už vyčerpaly. Zpracoval jste zásadní reformy státní správy, ale neměl jste v úmyslu tu zůstat a realizovat je. Král Remus není žádný hlupák, ostatně tohle dojde i služce. Jenom jedno rozhodnutí pro vás bude obtížné – zůstat nebo odejít. V obou případech navždy. Všechno ostatní už bude snadné.“

Stál a zíral na ni. Pak zavrtěl hlavou a několikrát zamrkal, jako kdyby ho bolelo za víčky. Bodavé myšlenky se mu převracely v hlavě. Problém popsala přesně. Odmítal si připustit, jak moc ho tato země chytila za srdce.

„Tak vám pěkně děkuju,“ zavrčel nakonec.

Aglan, jehož klid se dávno odporoučel, si opět mohutně přihnul vína a nevěřícně zakroutil hlavou.

„Myslíte, že mám vůbec na vybranou, pokud jsem jediný, kdo může Rinó pomoci?“ pronesl hlasem ztěžklým únavou. „Holka, vy byste zasluhovala!“

Hladina vzrušení opadla a jí zatrnulo až v patě. Ono není na škodu brát si pud sebezáchovy s sebou, když člověk hodlá diskutovat s Černým jezdcem.

Přesto však vyhrkla: „Jmenuji se Cetare!“

„Půvabné jméno,“ podivil se Redagar, jako kdyby jej slyšel poprvé.

„Všechno na ní je půvabné,“ zahučel opilý Aglan.

„Cetare, vypadněte odsud, než se stane něco strašlivého,“ doporučil jí vévoda.

Tentokrát ho poslechla.

3. kapitola Rozhodnutí

Vstoupila do jídelny s konvicí kávy v ruce a uvědomila si souběžně několik věcí.

Všechno jí připadalo důvěrné a blízké. Jako by se narodila proto, aby došla sem. Směřování osudu. Ačkoli realita byla mnohem prozaičtější. Pointa tkvěla ve vědomí potřebnosti. Hospodyně ji zapojila do provozu paláce v okamžiku, kdy překročila jeho práh. Proto si připadala tak důležitě. Tak přítomně.

V kontrastu s tím pomyšlením ji zarazilo nezvyklé uspořádání dnešního rána. Vévoda neseděl u honosně prostřeného stolu. Stál před okny a hovořil se Samar, která tu podle všeho neměla být. Ještě ke všemu spolu rozebírali provozní záležitosti právě při snídani.

Pánové z družiny si nebyli jistí, jak se mají v případě nestandartního chování svého vládce zachovat, což prověřilo jejich individuality. Kédar Aglan seděl u stolu a rozmrzele žvýkal jídlo s výrazem, který prozrazoval kocovinu po včerejší pitce. Vstup služky s horkou kávou uvítal jako jediný s nadšením.

Mladík, který se ji předevčírem horlivě snažil zabít, seděl vedle Kédara a pokoušel se jíst také. Slušné vychování a hluboce zakořeněné vědomí povinnosti v jeho nitru soupeřilo s mladickým vzdorem vůči autoritám. Vycházel vstříc revoltě, ale na snídani si nedokázal pochutnat. Zbylí tři pánové postávali v rozlehlém sále pod mistrovskými plátny a tiše hovořili. Čekali, až vévoda dokončí svoje jednání a zasedne ke stolu.

Cetare obešla stůl a všem nalila kávu.

„Podívejme, naše krásná analytička. Hned mám hezčí den,“ všiml si jí vévoda. Sarkasmus nebylo možno přeslechnout.

Poplašeně vzhlédla.

„Dobré jitro,“ pozdravila nesměle. Rychle dokončila práci a stoupla si ke stěně. Nejraději by dočista zmizela. Pro Redagara by se zřejmě měla rána úředně zrušit. Pokud ovšem není na vině její přítomnost bez ohledu na denní dobu. On má kocovinu ze mě, pomyslela si s lítostí.

„Starosta vesnice vám určitě vyjde vstříc, je to rozumný člověk,“ odpovídala Samar na pánovy požadavky.

„Dobře, děkuji vám,“ lehce se uklonil a otočil k přítomným. „Pane Kjaro, vezmete si s sebou někoho a pojedete do vesnice. Projednáte zprovoznění mlýna v Jelením údolí. Byl bych rád, kdybyste se po dobrém dohodli, ale pokud starosta odmítne spolupráci, uplatněte rázný direktivní postup mým jménem.“

Přešel ke stolu, ale ve stoje zvedl šálek s kávou a vypil příšerně drahý nápoj na jeden zátah.

„Mám moc práce a přešla mě veškerá chuť k jídlu,“ pronesl při pohledu na Cetare. Kédar si ji také přeměřil. Vzduch se rázem ochladil.

„Pánové, v klidu se nasnídejte a poté se sejdeme v hale. Vyrazíme na lov.“

„Honitba?“ ožil Kédar. „Viděl jsem při projížďce u jezera stádo vysoké.“

Vévoda jej přerušil: „Pojedeme do Kristonu. Včera mě naše mladá spolupracovnice přivedla na několik výborných myšlenek.“ Opět se na ni podíval s výrazem nejvíc ze všeho připomínajícím hněv. „Potřebuji rozptýlení. Uspořádáme hon na lidi.“

Cítila, že se jí zmocňuje slabost a musela se opřít o dřevěné obložení za sebou.

Pánové nasadili kamennou masku v obličeji, aby rychle zakryli svoje rozpaky. Samar žádnou Akademii nepotřebovala. Její tvář zachovávala nehnutý klid neustále. Zdvořile se uklonila a odešla. Krátce po ní se vzdálil i vévoda.

Už se rozhodl, uvažovala Cetare a srdce jí splašeně tlouklo. Pohledem se setkala s Kédarem Aglanem.

Měla pravdu a on věděl, jak záležitost dopadla. Ne, na sličnou služku se nehněval. Koneckonců právě on o celé věci otevřeně mluvil a sám se vévodu snažil přimět k nějakému řešení. Ale všechno mělo jakousi pachuť hořkosti a smutku.

Což bylo logické. I kdyby se vévoda rozhodl, že tu zůstane, jakože to spíš vypadá, že nikoli, v každém případě se musel vzdát něčeho, co miluje.

Dolila přítomným kávu a snažila se zadržet povzdech.

Rána byla nejkalnější částí dne a postupem času se vše zlepšovalo. V průběhu dopoledne přestalo pršet a krátce po poledni se šedivý příkrov mraků částečně protrhal. Samar přikázala uvařit větší množství jídla než obvykle, takže v kuchyni bylo práce nad hlavu.

Odpoledne všichni zjistili, co znamená lov dvounožců v podání majitele panství. Vévoda přitáhl několik žebráků, které vyhrabal v nejzapadlejších koutech hlavního města. Jak je našel, bylo záhadou.

„Pán dokáže přesně odhadnout způsob myšlení různých lidí. Právě to je základem úspěchu jeho práce pro krále,“ vysvětlovala Karmel. „Zdá se, že si vždycky představí, jak by se on sám zachoval v situaci dotyčného, no a pak jde najisto.“ Kuchařka se uchechtla.

Cetare se také zasmála. Představa vznešeného Erima Redagara v oděvu trhana schovaného někde v křoví pod mostem by měla být směšná. Ale od srdce jí to nešlo. Trápilo ji, že se hněval. A ona zastupovala hromosvod, ačkoli pouze vyslovila nahlas, co nejspíš sám dobře věděl.

Takže která varianta zvítězila? Odjede do vzdálených zemí za oceánem? Snaží se zajistit správu panství? Komu předá vládu? Panu Aglanovi? A byla to její starost? Nikoliv.

Navečer se v kuchyni zastavila pokojská pro něco na zub a povídala, že vévoda s každým žebrákem promluvil a zeptal se ho, zda by dotyčný měl zájem pracovat v jeho službách. Rozhodl se posílit personální obsazení paláce způsobem, jakým to inovativně učinila před dvěma dny právě Cetare. Všichni chudáci souhlasili. Možná by se jim víc líbil svobodný život, ale neměli na vybranou. Služba ve vévodově sídle se neodmítá.

A večer ho obsluhoval v jeho pokojích někdo méně nebezpečný než ona. Nějaké překvapení? Žádné.

Ležela v pohodlné posteli, oči otevřené do tmy. Poslouchala hluboké ticho vůkol. Okno vedlo do průčelí zámku nad širokou příjezdovou terasu, zdobenou bohatými balustrádami. Pod terasou se svažoval trávník k zákrutu říčky s javory. Voda svým šuměním podbarvovala noční klid.

Ach ne. Jestli vévoda odjede, už nic nebude stejné jako dřív. Je vůbec možné cítit tak hlubokou touhu po někom, koho známe tři dny? Zcela zjevně ano. Zavřela oči.

***

„Zdravím, jak se vede?“ ozvalo se za jejími zády. Překvapeně se otočila. Stála na zadním nádvoří a vytahovala vědro ze studny. Musela zaklonit hlavu, aby se podívala do očí mládenci, který se na ni vesele zubil.

„Nechceš s tím pomoct, krasavice?“

„Byl bys velmi laskav. Kdopak jsi, nový sluha? Kde vás všechny vévoda shání?“ podivila se.

„Váš pán potřebuje obnovit v paláci vodovod,“ začal vysvětlovat, zatímco se ochotně chopil práce. „Můj otec, pan Kelsara, je vyhlášeným odborníkem. Máme v Kristonu velkou kovotepeckou dílnu. Panu Redagarovi se líbily stroje, které umíme vyrobit. Najal si nás. Musím najít staré trubky, opravit je a vybudovat ještě nějaká vylepšení, rozvod teplé vody a tak.“

V průběhu řeči mladík popadl plné vědro a doprovázel ji zpět do zámku.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se s nehasnoucím úsměvem.

„Krasavice?“ nabídla mu odpověď.

„Mohlo mě napadnout, že vy, holky ze zámku, budete nosit nos nahoru. Jsi kuchařka?“

„To taky. Kuchařka, sklepnice, obsluha při hostinách, pokojská, zkrátka děvče pro všechno. Palác je obrovský a rukou málo.“

„To ano. A taky nádherný. Už jsem navštívil několik šlechtických domů, ale něco tak úchvatného se hned tak nevidí.“

Vstoupili zadním vchodem dovnitř a mířili ke kuchyni.

„Poslyš, neměl bys právě teď pracovat na tom vodovodu?“ zajímala se o jeho pracovní nasazení.

„Když se nad tím zamyslíš, tak zrovna dopravuji vodu do zámku,“ ujistil ji a oba se rozesmáli.

„Varuji tě. Vévoda je čestný a spravedlivý, ale budiž ti všichni bohové nakloněni, pokud ho rozhněváš. Věř mi, vím, o čem mluvím.“

Zahnuli za roh chodby a… No vý-teč-ně!

Celí rozjaření nosem narazili přímo na nejvyššího vládce a jeho pobočníka. Cetare nasucho polkla, překvapený mladík položil vědro na zem. Aglan si je nesouhlasně měřil, ale vévodovy oči jednoznačně vraždily.

„Snad aby ses začal věnovat své práci, Kelsisi,“ pronesl Kédar mrazivě. „Podobné pochybení se nesmí již víckrát opakovat! Je to jasné?“

„Jistě, pane, ano,“ koktal vyděšený chlapec a pozpátku couval do chodby.

„Koukej jí pomoct s tím vědrem, křupane!“ zařval Redagar.

Nadskočila úlekem. Kelsis sebral zbytky odvahy a vědro a pádil s ním ke kuchyni, až voda cákala na všechny strany. Sklopila hlavu a pospíchala za ním.

„To bylo o fous,“ zamumlal mladík, sotva za sebou zavřeli dveře.

Karmel se otočila od plotny a nechápavě na ně zírala.

„Já ti to říkala,“ vzdychla Cetare. „Radši mazej po svých, ať nemáš větší průšvih.“

„Neřekl bych, že to může být horší,“ opět se culil. „Podle mého tam na chodbě ani tolik nešlo o to, že bych měl někde vrtat do zdí, jako spíš o tebe.“

Kuchařka jen překvapeně pozdvihla obočí.

„Co to plácáš za nesmysly?“ rozzlobila se Cetare. Z napětí mezi ní a vévodou už jí praskaly nervy, a teď se do toho vloží ještě tenhle moula.

„No, zdá se, že se pánům zatraceně líbíš. Proto jsem je tak strašlivě naštval. Jenže mně hraje do karet, že jsi pro ně nedostupná.“

„Není to náhodou obráceně?“ štěkla.

Mladík se už zase smál od ucha k uchu.

„Jasně. Platí to oběma směry stejně. Takže tím pravým pro tebe jsem já, zlato.“

Ale pak mu tvář zvážněla a ramena sklesla.

„Rozzlobení Černí jezdci dokážou řádit jako vichřice. To bych namouduši neměl pokoušet.“

„Jo, to je pravda. Jenže oni se nejvíc hněvají na mě. Nevidím si do pusy a každou chvíli plácnu něco nevhodného. Dokonce už ani nechodím vévodu obsluhovat.“

Kelsisovi schlíplá nálada moc dlouho nevydržela. Otřepal se, rozzářil obličej, lehce se jedním skokem přiblížil k Cetare a políbil ji na líc.

„Opatruj se, krásko. Snad pro sebe urveme chvilku, až bude panstvo večeřet,“ naplánoval a rozběhl se plnit své povinnosti.

„Panečku, to je třeštidlo,“ ohodnotila celý výjev kuchařka.

Dívka vzdychla a pustila se do práce.

Večer ale na příjemnou chvilku s Kelsisem nedošlo. Pán sídla požadoval výslovně služby své mladší kuchařky a sklepnice. Když to Samar v kuchyni vyřizovala, tvářila se naprosto neproniknutelně a dívce se rozklepala kolena.

Klid, holka, klid, přikazovala si, když vláčela těžký tác do patra. Nebo to tady upustíš, a to by byl teprve mazec. Zhluboka dýchej! A hlavně mlč! Ani slovo, rozumíš!

Na prahu se zarazila. Známý výjev ji až překvapil svou neměnností. Rozcuchaný vévoda si právě znovu bezmyšlenkovitě prohrábl kštici a otočil se s čímsi ke Kédarovi. Ten ale zaměřil svou pozornost na služku.

„Ach, to jste vy?“ pronesl Redagar duchem nepřítomně, když si jí všiml. Shrábl papíry ze stolu a odnesl je k sekretáři.

Vyrovnala podnosy s jídlem a džbány s pitím na uvolněné místo. Jeho poznámka ji překvapila. Copak si nepřál, aby tu dnes obsluhovala?

„Hospodyně mi vyřizovala, že mám přijít,“ mumlala omluvně a nevěděla, kam s očima.

„Ano, ovšemže. Potřebuji s vámi mluvit. Nikoli abyste mi nosila večeři. Posaďte se, prosím,“ vyzval ji. Po odpoledním hněvu při příhodě s vědrem nezbylo ani památky. Vlastně měl tvář vyrovnanější než všechny předcházející dny.

Nejraději by zůstala stát. Představa, že přijme pozvání a posadí se společně s panstvem na pohovku u nízkého stolku, ji děsila. Jenže dobře věděla, že si vévoda vždy prosadí svou a jakýkoli odpor pouze zvyšuje pravděpodobnost výbuchu. Na určené místo se došourala, jako kdyby měla svázané nohy, a posadila se na krajíček sedáku.

Zaujal místo naproti ní. V ruce držel knihu a napřáhl ji směrem k dívce.

„Přečtěte mi kousek,“ vyzval ji.

Ha! Skvěle! Snažila se, aby skrz výraz tváře neproniklo ani smítko vítězoslávy, kterou v hloubi pociťovala. Konečně použije něco z toho, co jí milující tatínek vtloukal do hlavy.

„Tohle já přece,“ upřela na vévodu nevinný pohled, „neumím přečíst.“

Aglan se s úlevou opřel v křesle. Redagarovi naskočila mezi obočím vráska. Pak se zvedl a dlouhými kroky přešel ke stojanu s knihami. Vytáhl jinou. Vrátil se k pohovce, posadil se a nabídl ji Cetare.

„Mohla byste to zkusit nyní?“ zeptal se a upřel na ni stejně bezelstný kukuč.

Zatnula čelisti. Jak je možné, že v jeho případě všechna tatínkova doporučení naprosto selhávají? Váhavě uchopila svazek, jako kdyby sahala na jedovatého hada. Úmyslně jí podal text vzhůru nohama. Otočila jej a chraptivým hlasem začala pomalu předčítat.

„To stačí,“ ozval se po druhé větě. „Takže vy neznáte rinóské písmo?“

Nešťastně zavrtěla hlavou. Cítila, že se jí do očí derou slzy. Proč nemá obdobné potíže některý z žebráků, kteří tu začali před časem pracovat? Jak to vůbec vévodu napadlo, že číst umí? Proč právě ona?

„Víte, je evidentní, že tohle dokážete, když pocházíte z Ur. Tam je totiž školní docházka povinná.“ Naklonil se k ní, jak bývalo jeho zvykem. „Moc by se mi hodilo, kdybyste uměla i po našem. Nedá se nic dělat, musíte se to naučit, a rychle.“

„Cože?“ vyjekla.

„Drahá Cetare, teď už vás stejně nic nezachrání. Nemůžete ztratit schopnost číst. To není ve vaší moci.“ Jeho oči se smály. Schoulila se sama do sebe.

„Ale, drahoušku, schopností, kterými provokujete zdejší praštěné zákony, máte nepočítaně. O jednu víc nebo míň, na tom už nezáleží, nemyslíte? Navíc jsem se zaručil, že vám nikdo nezkřiví ani vlásek, tak čeho se bojíte?“

„Občas mám pocit, že vy sám máte tisíc chutí mi pár těch vlásků zkřivit,“ zamumlala.

Rozesmál se: „To si pište. Takže zpátky k problému. V skrytu duše jsem doufal, že znáte naše písmo, ale je dost logické, že jste se tomuto vědění vyhýbala. Horší je, že jsem v knihovně nenašel žádnou učebnici. Moc času jsem tomu věnovat nemohl, ale něco jsem přece objevil. Když se podíváte na tohle,“ podal jí přes stůl další svazek, „brzy ten systém pochopíte sama.“

Cetare si od něj vzala knihu a otevřela ji.

„Slovník?“ zvedla překvapené oči.

„Ovšem. Nenapadlo mě nic lepšího. Porovnáním slov ve dvou jazycích, z nichž jeden znáte, přijdete na způsob, jak číst naše záznamy. Na rozdíl od vašeho mateřského jazyka, v němž se zapisuje každé slovo různým znakem, u nás máme jen nějakých pětatřicet znaků pro jednotlivé hlásky. Ty si zapamatujete snadno. Pro chytré děvče, jako jste vy, jednoduché jako facka.“

Zírala do knihy. Možná by to šlo.

„Proč potřebujete, abych uměla číst?“ zeptala se na rovinu.

„Ven s tím,“ zabručel Kédar. Seděl na pohovce pohodlně opřený, upíjel víno a sledoval zábavné představení s vévodou a žebračkou v hlavních rolích.

Redagar jeho přidrzlou poznámku nekomentoval. Ani se nepokoušel o kamenné výrazy Černých jezdců. Na rtech mu pohrával úsměv.

„Dobrá otázka, ale začnu oklikou. Vzpomínáte, jak jste mi onehdy dala to ultimátum?“

Okamžitě vybuchla: „Žádné jsem vám nedala! Já přece ne!“

Temně se zachechtal: „Já věděl, že vás to nadzvedne.“ Obratem zvážněl a pokračoval: „Fascinujete mě. Vaše vědomí vlastní hodnoty by bylo vzácné i v mé rodné zemi, natož zde, kde je každý úzce omezen možnostmi prostředí. Ale vrátím se k tématu. Pomohla jste mi vyřešit problém, který mi odčerpával velké množství sil. Zasloužíte si vědět, jak jsem se rozhodl.“

„Nemohlo to pro vás být nic snadného,“ pronesla stísněně.

„S tím se nedá nic dělat. Velké věci vyžadují velké činy. A potažmo velké oběti. V tom ohledu jste měla naprostou pravdu. Takže pokud jsem podle vás jediný, kdo může království Rinó zachránit, nemám na výběr.“

„Vy zůstáváte?“ vyjekla a ani se nesnažila zmírnit výbuch nadšení, který jí rozzářil tvář.

„Ach, tolik upřímné radosti je vydatnou potravou pro moje ego,“ zasmál se uvolněně.

„Co jste nabídl králi za záruky?“ vyhrkla nedočkavě. Naprostý vrchol marnosti! Ona k pudu sebezáchovy neobdržela návod k použití.

Jeho to kupodivu ani neurazilo, ani nepřekvapilo.

„Co byste navrhovala vy?“

„Já vám už nebudu radit nikdy nic,“ zapřisáhla se.

„Škoda, spoléhal jsem na vás. Rozhodl jsem se oženit.“

„Cože?“ vydechla.

Aglan se tiše opíjel a nad jejím naprosto překvapeným výrazem jen pokýval hlavou, panečku, to se dějí věci.

„Proč jste tak strašlivě překvapená?“ zeptal se tiše vévoda.

„Uf, vy tedy rozhodně nejste troškař,“ vypravila ze sebe, aby odvedla pozornost od skutečného důvodu svého úleku. „Koho si budete brát? Jejda promiňte,“ omlouvala se červená jako ředkvička. „Po tom mi nic není, to se mnou nesouvisí.“

„Tak nemluvte. Dobře víte, že všechno souvisí se vším.“

Aglan dodal: „Jsem sám zvědav, která bude ta šťastná.“

„Případné štěstí nebo neštěstí mé životní partnerky není na pořadu dne. Jen jsem vám chtěl, Cetare, objasnit, proč vás nutím k činnostem, které jsou tu hloupě trestány smrtí. Z důvodů, které jsem právě uvedl, jsem nucen přistoupit k rekonstrukci sídla. Potřebuji zavést vodovod po celém paláci. S potrhlým Kelsisem jste se už seznámila. Jsem si jist, že jeho otec, pan Kelsara číst umí. Není totiž vůbec technicky možné, aby vytvářel svoje stroje bez nákresů a výpočtů. On mi to, samozřejmě, nepřizná. U Kelsise jsem ale na vážkách. Požádal jsem jej, aby mi vyhotovil čerpadlo a nějaká další potřebná zařízení. Jenže on zrovna tohle neumí. Já jsem sice našel knihu, v níž je jejich výroba popsána, ale nemám čas, abych u něj seděl a jednotlivé nákresy mu vysvětloval. To bude váš úkol.“

Pan Aglan zíral z okna do letní tmy a nejraději by Kelsise a celou jeho povedenou famílii vystřelil do vzduchu.

„Aha,“ rovnala si to chvíli v hlavě. „Pokud se mám sama naučit číst, a ještě tomu řemeslníkovi vysvětlovat, jak co smontovat, kam mezi své povinnosti kuchařky, sklepnice, obsluhy a pokojské tuto činnost zařadím?“