PETRA NACHTMANOVÁ

PRVNÍ NOC BEZ LÁSKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 5. a 4. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor obálky © Mg7 | Imagio.cz | Dreamstime.com

Redakce Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-7-1 (epub)

ISBN 978-80-906964-8-8 (mobi)

1. Z příkazu nového pána, srpen roku 1509

Červený dvůr stál na nevelké výšině v ohybu poklidně zurčícího potoka. Řady úrodných luk, rozhlehlá pole a hluboké lesy obklopovaly šlechtické sídlo. Kromě pečlivě obdělávané půdy se kousek od obydlí vrchnosti rozprostírala nebezpečná bažina. Přesněji šlo o hluboký močál pohlcující nepravidelně, avšak se stále katastrofálními důsledky, životy lidí i zvířat.

Dřina provázela těžké osudy. Robotníci pracovali od slunka do slunka, často připoutáni k jednomu místu na celé roky. Pot, mozoly, bolavá záda, krvavé šrámy a špína se jim staly nejvěrnějšími společníky. Avšak i přes těžký úděl nacházeli chvilky k obveselení.

Majitelé se na panství střídali. Přicházeli, odcházeli, ničili, žili, umírali. Po každém z nich se usazovaly vzpomínky v lidských pamětích. Lepší. Horší. Veselé. Smutné. Smrduté strouhy před domy, hromady hnoje na dvorech a přeplněné latríny zůstávaly stejné. Vůně odlišovala činy – některé vydávaly jemné libé aroma, druhé se mohly srovnávat s dobře uleženým hnusem. Vše si našlo své příznivce a odpůrce.

Panství Červeného dvora fungovalo dva týdny o druhém letním měsíci bez majitele. Všichni netrpělivě očekávali nového pána. Doufali v brzký příjezd, aby se znovu navrátili ke každodenní rutině. I pořádné nebeské požehnání v podobě vytrvalého deště potřebovalo postrčit k vládě. Od sedmého června nespadla ani jedna dešťová kapka. Nejen zde a v přilehlém okolí. Řeky se mohly brodit kdekoliv v zemi. Dlouhé sucho věštilo malou úrodu plodin a obrovský hlad po zimě. Nikdo nevyjde s nižšími zásobami do druhé sklizně! Vydatný déšť znamenal požehnání.

Bez pevné ruky majitele nemohlo nic klapat s vážností. Dobrý pán rozpoznal, kdy má dřina smysl a kdy se lopocení trošku oželí.

„Už jedou,“ vyřvával pasáček hlídající kozy na kopci a hnedle se desítky lidí objevily před bránou ke dvoru.

Kočár zastavil na místě krátce po poledni. Pán vystoupil a nerudně se rozhlížel po usmívajícím se obecenstvu.

„Pane, vítejte. Nesu vám čisté vody, abyste svlažil vyschlé hrdlo po cestě v parném dni.“

Sličná děvečka poslušně poklekla a sklonila pokorně hlavu. Nabručený morous se rozmáchl a málem jí rozbil malovanou nádobu.

„Pálenka by nebyla, chásko líná? Copak vítáte zbídačeného žebráka? Co tady postáváte? Nemáte nic na práci?“

„Přišli jsme vás pozdravit a pohostit na vašem novém panství.“

„Stojí vás tady, jak hejno much. Rovněž se celou cestu vtíraly do přízně. Ale stačilo včas stisknout a rána je usmrtila. Žebráte snad o výprask?“

Nikdo z přítomných netušil, co si myslet o zlořečení. Vyprávělo se o různých manýrech vrchnosti, ale až takto protivných? Ne, dosud v tomto místě nepůsobil podobný majitel, nesympatický už od prvního okamžiku.

Prozatímní správce se ujal chodu všedních povinností. Nasadil úsměv a nejprve těžce rozehnal přihlížející. Hejnu slepic a kohoutů se od čerstvého zrní nechtělo hnout ani na krok. Nakonec svolili. Šlechtic pouštěl hromy blesky a nenechal na nejblíže stojících místo bez poskvrny. Správce se přihnal k příchozímu pánu Ferdinandu Karabicovi sám, a do ucha mu namluvil cosi milého. Začal se totiž příjemně usmívat a co nejrychleji mířil ke vchodu do budovy.

Pověřenec kolem něho poskakoval a snažil se vetřít do přízně. Rád by těžil z výhod vždy přiskočivší pravé ruky. V prvních okamžicích považoval svoji snahu za úspěch. Potom si uvědomil dušení vyšší třídy, bezmála se shodující s postavením poslední služky.

„Dovolte pane, seznámím vás se zdejšími zvyklostmi a stavem panství.“

„Nedovolím! Zvyky a stavy si zařídím k obrazu svému. Raději pospíchej za prací a nezacláněj. Tady se nebude nikdo zbůhdarma přiživovat,“ vybuchl záhy hrubým hlasem a podmračený správce pojal podezření začátku krutého období. Žádná vstřícnost předešlých manželů se nezachová. V tom si byl jist. Stačilo se podívat na nepovedený vzhled čtyřicetiletého odulého šlechtice a každému došlo, jak mu je počestný život roky míle a míle vzdálen.

„Bůh mi pomoz, jestli mi připraví bezesné noci,“ zamumlal si pod vousy a ještě jednou přejel jeho odpudivé tělo odpovídající ubohé duši. Pod holou lebkou mu svítily vodově modré oči a dlouhý nos rozděloval obličej. Nos se skoro dotýkal brady pod napůl bezzubými ústy, se zbytkem prohnilého chrupu. Ano, kdyby šlo jen o fyzický vzhled, nepřipadal by mu tolik odporný. Bohužel ďábelská duše ho nepřesouvala do žádné role hodného spasitele.

„Počkej.“

„Přejete si, pane?“ obrátil se neochotně muž a čekal na příkazy.

Možná ho náročná cesta vyčerpala a uvědomil si nutnost příměří. Pro odměnu za správcování ho jistě přítomný děsivý chlap nevolal.

„Sežeň mi láhev medoviny,“ zakřenil se šklebivě a poslintal si vysunutý dolní pysk. Pak si sundal napůl roztrhaný a ošuntělý kabátec, který snad ještě nedávno mohl patřit k vznešeným oděvům.

Místností se rozlehl strašlivý puch. Odporný smrad smísený s odérem červavého masa.

Muž koukal, jak by co nejrychleji zmizel. Nos se mu zkřivil nad nezvyklým pachem. Co nejsvižněji hodlal splnit požadavek poslušné odpovědi a otočit se k odchodu.

„Jak si přejete, pane!“

„Počkej ještě!“

„Ano?“

„Zapomněl jsem ti říct... ty láhve přines rovnou dvě!“ Muž pokorně přikývl a Ferdinand Karabica se rozchechtal hlubokým chraplákem na celé kolo. Liboval si v podařeném uvítacím rituálu. Podlézavého starocha vyvedl pěkně z míry a moc znamenala vítězné tažení na všech frontách.

A šlo teprve o začátek!

Cesta kočárem přes lesy mu dala sakramentsky zabrat. V krku pořádně vyschlo. Zvykl si popíjet od rozbřesku do noci a mezi hustě narostlými stromy nevyrostl žádný pramen, ze kterého by tekl daleko opojnější mok než voda.

Liboval si ve výhře. Zdejší menší zapadlá usedlost mu spadla sama do klína. Bratr visel metr nad vlastním hrobem a jeho rodinka, víceméně se zájmem, uvítala návrh převzetí.

„Rád se ujmu dědictví.“

„Dosud neskonal. Styďte se, synu.“

Svou matku zalil dávkou výsměchu a před otčímem si odplivl. Nejprve na sebe koukali dost nevraživě. Okouněli, jako by právě spadl z hvězdy a nepletl se jim pod nohy pěknou řádku let. Nakonec si cosi tajně zašuškali, a než stačil cokoliv namítnout o spolčení proti jeho osobě, s radostí návrh přijali.

„Nadále vám nebudu překážet. Dobrá volba, ne?“

Však je rád udělá šťastnými. Pro své pitky a zpustlý život najde více pochopení bez věčně otravného dozoru. Respektive nikdo si nedovolí pozdvihnout hlásek. Tady uplatní právo mocnějšího. Jeho vlastní právo! Lidé ještě užasnou, co vše dokáže pádná ruka a rozkazovačný hlas. Rozhýbe línou čeládku, sedře z nich kůži zaživa a ukáže mučící kout v případě povstání. Pivo, medovina a kořalka potečou proudem. Kdo ví, snad ještě najde možnost, jak v tom nekonečném lese vybudovat pramen nekonečného opojení...

„No to je dost!“ zařval a bouchl do stolu, když se připlížil prozatímní správce a položil před něho dvě lahve medoviny a demižon vína. Neplánovaný přídavek ho zaujal natolik, že ze sebe vymáčkl šklebivý úsměv a přidal pochvalné plácnutí přes mužův hrb.

„Koukám, rozum ti dobře pálí. Takové lidi velmi rád snesu v mé přítomnosti!“ zachechtal se znovu nad bystrým důvtipem vyzáblého muže a po prvním loku ho se stejně burácivým smíchem poslal do horoucích pekel.

* * *

Evě Kroupové stačilo jediné podívání, aby pána zařadila ke špatným osobám. Nikdy nedala na řeči. Ovšem tentokrát zvěsti nelhaly. Občas první pohled klame. Zavádí jinam a srdce brzy pozná, jak oči matou. V případě šlechtice Ferdinanda Karabiců by přísahala na bibli i po stém podívání.

Již panoval přes měsíc. Za dobu suchého srpna a září nadělal mnoho vrásek spoustě poddaným. Kromě nadměrné roboty zvýšil daně, odvody, dávky. Řemeslníci a robotníci mu museli být po vůli. Stále více k ní doléhaly zprávy o nerudném chlápkovi. Dosud neměla to štěstí, nebo spíš smůlu, ho zblízka spatřit. A dnes stáli tváří v tvář. Nečekaně. Chladně a nepřejícně. Každý z jiného důvodu. Hlučně zaklepal na domek u lesa. Otevřela bez tušení, kdo za nimi čeká.

„Dobrý den vinšuju, milostivý pane,“ pozdravila poníženě a sklonila hlavu na důkaz úcty. Předstírané, ale potřebné.

Třicetiletá Eva Kroupová sem před pěti lety dorazila za svou sestrou Lízou. Převzala její práci pradleny, léčitelky a manželky v době, kdy ji vysoké horečky přemohly po porodu. Zkoušela různé kombinace bylin, vařila, uklízela a starala se o Lízina muže Václava, jejich prvorozeného čtyřletého syna Vašíka, tříletou Pavlínku a o slabé neviňátko Magdalenku.

Sama rodinu neměla. Kdysi se zamilovala do vojáka a po jeho smrti na bitevním poli se rána v srdci tak dlouho hojila, až přestala myslet na nový svazek. Uchýlila se do moci přírody a dařilo se jí vyléčit nebo částečně pomoci spoustě lidí. Bohužel, vždy se nezdařilo. Lízin stav se na pár dní zlepšil, aby ji posléze prudké zhoršení zbavilo dechu po několika hodinách.

Zůstala v chalupě. Vdovec se stal apatickým. Nic ho nezajímalo. Ani vlastní děti. Připravovala mu ulevující čaje, ale on je odmítal a vztekle vyléval.

„Čas rány zahojí. Seber se, děti potřebují otce. Už ztratily matku.“

Nevnímal. Zíral bez zájmu před sebe. Přestal robotovat a hodiny stál nad kolébkou s miminkem.

„Pomátl ses na rozumu!“ vykřikla jednou Eva, když v poledne na chvíli zaskočila. Držel rozevřenou dlaň na obličeji nevinné holčičky. Dusil ji. Její tělíčko vypadalo hodně promodrale. Narychlo ji zvedla a pokoušela oživit.

Marně. Václav stál opodál a bláznivě se řehtal. Zešílel!

„Doběhnu pro pomoc,“ vykřikla a utíkala pryč. Když se vracela s párem chlapů, mohla jen přihlížet další tragédii. Zabarikádoval se v domě i se zbývajícími dětmi a zapálil dům. Ani jeden z nich nepřežil.

Na místě se zhroutila a omdlela.

„My dvě si nebudeme ani trochu překážet,“ zaslechla první slova, sotva přišla k sobě.

Ležela v domku zaklínačky a porodní báby Kalisty Berberové. Dělil je od sebe rozdíl věku třiceti let. Spojoval je zájem o léčení a bylinky. Zůstala u ní. Kalista jí postupně předávala další léty posbírané recepty a rady. Poskytla jí domov. Nikdy se necítila potřebnější a na správnějším místě. Kalista ji u sebe ráda ponechala. Potřebovala pomocnici, a tak ji, mimo roboty na panském, učila další čáry o bylinách sloužících k vyléčení mnoha neduhů a nemocí. Společně zkoušely připravovat nejrozmanitější odvary, roztloukávaly nerosty a zvířecí látky. Kombinovaly, co je jen napadlo podle schopností stmelit dohromady, protože směsí povícero bylin se znásobovala i účinnost léčivek. Často samy uznávaly, že jde o tak nechutné směsi, které nikdo nemůže užívat bez samého stýskání a ošklíbání se nad nevábně chutnajícím hnusem.

„Tady bydlí ta čarodějnice?“ ozval se hrubým hlasem Ferdinand Karabica, bez lítosti a rozpaků. Zprudka otevřel dveře a vešel do potemnělé světnice. Popošel o dva kroky. Svou vysokou postavou rozhoupal plátěné pytlíčky s bylinkami zavěšenými u stropního trámu. Mručivě zahudroval a těkal očima ze strany na stranu.

„Pokud myslíte Kalistu, ano pane.“

„Co ano?“

„No, jak jste se ptal. Bydlí tady.“

„Hmm. A kde je?“

„Brzy ráno odešla do Kamenice za statkářkou. Vrátí se k večeru, ctěný pane.“

„Kde se má co courat? Slouží snad nám. ne kdekomu až ku Praze nebo Benátkám. Nejraději bych ji potrestal,“ vyhrožoval dost nepřívětivým hlasem. Evu však nezastrašil.

„Potřebujete něco? Ráda ji zastoupím.“

„Ty jsi její dcera?“ ptal se, prohlížel si ji od hlavy až k patě a utkvěl na poprsí. Tyhle mužské pohledy dokázala rozeznat. Zkoumal její tělo, zda se hodí k choutkám o bezesných nocích. Dnes se ale neculila a nečervenala studem. Prošla přílišnou bolestí a nic ji nedokázalo vyvést z míry. Postávala před ním stejně hrdě jako na začátku, odhodlána vyřídit jeho potřeby a co nejrychleji ho vyprovodit za svou lahví kořalky.

„Ne, nejsem. Bydlím zde a pomáhám. Zaučuji se vícero schopnostem bylinek, abych mohla stejně pomoci. Člověk si myslí, kolik zná triků a sotva se pozná s druhým znalcem, dojde k přemýšlení o opaku. Promiňte mi zavádějící řečičky, milostpane. Jinak u vás pracuji jako pradlena.“

„Hmm, pradlena. Máš pravdu, letmo jsem tě zahlédnul. Moc zblízka jsem tě neměl dosud potěšení prozkoumat. Pojď sem.“

Učinila maličký krůček. Větší si netroufla a ani nechtěla. Nerada se dobrovolně přibližovala ke chladnokrevnému podivínovi. Než se zmohla na další úvahy, udělal dva velké kroky a chytil ji za bradu. Jeho pevný stisk ji zvedl obličej a nechal se ji dívat do zlých mužských očí. Srdce jí tlouklo strachem. Měl v nich neuvěřitelný chlad. Jeho smrdutý dech ji omračoval, ale musela zůstat stále hrdá a nenechala se zastrašit. Kdo jednou ustoupí, zůstane navěky poznamenán couváním. Moudrost neznačila utíkat a vzdávat se.

„Víš, že jsi pěkná? Napadla mne jiná skvělá záležitost.“

Levou rukou si přejel po kalhotách na přirození a pravou stiskl svůdné rty tak, že se vyšpulily a mezi zuby zůstal otvor. Jeho drsný jazyk vystrčil z úst a předváděl, jak s ním bude rejdit v ženiných ústech. Pustil ruku z kalhot a plácl ji přes zadnici. Zároveň si ji přitiskl na hruď. Chtěl potěšit tělo. Eva si uvědomila bezvýchodnost situace.

Jak se vyhnout síle, kterou nedokáže překonat? Pomohla osudová náhoda. Místo pokračování v oplzlostech pustil bradu i pas a chytil se za břicho.

Syčel bolestí.

„Sakra! Já nepřišel hledat pradlenu. Potřebuju tu čarodějnici znalou magie věčného zdraví.“

„Co je vám?“ zeptala se starostlivě a nabízela mu židli.

„Dej mi něco na žaludek. Honem!“ zavelel a v předklonu se držel pevně za břicho.

„Připravím odvar z máty. Kalista vám potom namíchá osvědčenou směs. Přece jen se líp vyzná. A vy navíc stojíte jenom o její službu.“

„Nebudu čekat na nějakou bábu. Spokojím se i s tebou. Jen o ní mluvili a chtěli ji zavolat. Já nehodlal čekat a raději si pro ni zašel sám. Zbytečně. Sakra, jau! Namíchej mi hned medicínu, jinak tady zhebnu. Ale ještě před tím ti ublížím za neposlušnost.“

„Dobře. Chvilku strpení.“

„Strpení? Proč proboha živého? Vnitřnosti mi vyskočí ven.“

„Posaďte se. Vím, co vám uleví.“

„No sláva!“

„Vezměte si zatím tohle.“

Strčila mu do ruky kus hořkého kořene na žvýkání. Uklidnil se a zabavil do doby, než ho po léčivém předkrmu obdaruje pořádným chodem. Nalistovala v herbáři obrázky ke směsi na střevní problémy a rychle namíchala podle ředpisu. Nasypala vše do sáčku a podávala s jasným návodem na přípravu:

„Dvě lžičky zalijete vařící vodou třikrát denně.“

„Na to ti kašlu. Nadávkuju si podle potřeby a nejspíš trochu ochutím kapkou medoviny, protože už podle vůně cítím pěknou bídu.“

„Neměl byste tolik pít,“ odvážila se prohodit pravdu. Chvíli se na ni překvapivě díval, pak vyplivl kus rozžvýkaného klacíku na zem a dodal:

„A ty tolik provokovat!“

Sklopila raději oči. Neměl naštěstí zájem se o nic pokoušet. Chatrné zdraví ho dohnalo do neobyčejně zčernalého kouta a hodlal odtamtud vyskočit jako ryba, a ne se odplazit pod prkna a tam zhebnout.

Dál se nezdržoval. Nechal Evu Kroupovou bez dalších narážek. Jindy by ji lehce ulovil a přinutil k nahým hrátkám. Dnes neměl ani pomyšlení. Vyšel ven, sedl na koně a ujížděl k Červenému dvoru.

Eva si oddechla. Střet přežila bez úhony a modlila se, aby tomuto člověku nebylo nikdy v její přítomnosti tak dobře, aby se odvážil první krok rozšířit o další.

To by znamenalo její smrt...

2. Rodinné svazky, konec listopadu 1509

Rodina Kovářových se sešla s Klimešovými poslední listopadovou neděli, v chalupě kováře Klimeše. Po sváteční mši se posadili k nazdobenému stolu s masem, vínem a zeleninovými plackami. Měli velký důvod ke svátečnímu sezení, jelikož je spojoval zájem sblížit obě rodiny sňatkem sedmnáctileté Magdy Kovářové s osmnáctiletým Tomášem Klimešem. Ti dva se k sobě už dlouho měli. A jelikož se tady obě rodiny kdysi dávno společně usadili, nevznikl důvod, proč si neutužit vzájemné dobré vztahy. Ve skutečnosti se dohodli již na jaře. Náhlá výměna pána pozměnila plány.

„Věno nabízíme dostačující a nezahanbující. Nejsme žádní boháči, ale svou jedinou dceru dovedu do manželství s řádnou výbavou do začátku,“ naparoval se oráč Pavel Kovář.

Mohl se chvástat a rozhazovat. Doma měl kromě dcery čtyři syny, kteří se postarají o návrat majetku, pokud si chytře vyberou své nastávající.

„Znám tě. Ušetříš i na ní, ale čert vem tvoji okatou lakotu. Hlavně, aby se jim dobře vedlo. Však já nevychoval žádného povaleče,“ pochleboval se Tomáš Klimeš a cpal se nabízenými koláči.

Vládla mezi nimi veselá nálada. Každý spěchal za trochou poveselení, jináč se na panství s novým pánem vše stáčelo spíše ke vzdychům z neštěstí. Přibylo roboty, majetku ubylo. Ferdinand Karabica se nezdráhal vyhrožovat nařízením robotní povinnosti i na neděli. Prozatím se tak nestalo. Však ho už pomluvili všichni sedláci, chalupníci, zahradníci, podruzi, čeledíni, oráči, oláci, ovčáci, šafáři, pasáci, pasačky a řemeslníci v čele s kováři, koláři, krejčím a ševcem. Kdo jim sem nastrčil tyrana? Co za nezřízeného povaleče a opilce? Kdyby mohli, stěžovali by si vyšší vrchnosti, ale doba byla příliš zlá. Každý musel držet jazyk za zuby a snažit se, aby vlastní rodina netrpěla hlady.

„Abys sehnal extra várku alkoholu.“

„O to se nestarej, na toho našeho šlechtice si nedovolím zapomenout. Možná dá na chvíli pokoj, když ho dobře zásobím.“

„Hmm, vsadím se, že větší nálož, větší hrdlo. Jednou se propije do němoty.“

„Kdyby nám sem nasadili i o ždibec méně vstřícné pány než předešlé, nezlobil bych se. Zlatí lidé!“

„Nemoci, mor a hlad zabíjí v celé zemi. Nás zničí lidská ubohost.“

„Raději nechte slov pomluv a přejděte k věci. Copak vás nemůže někdo zaslechnout? Stěny mají uši a za nimi slídí nožičky. Hbité údy, které doběhnou za pánem, a bude zle. Zmrská vás jako Lojzu Poutníka,“ vložila se do řeči jedna z přítomných matek.

„Lojzu zmrskal? Kdy?“

„V noci. Já se to dozvěděla v kostele od staré Myškové. Nedopadl zase tak špatně, ale pár ran bičem mu zanechalo hrůzné šrámy na zádech. Jestli udělá z mlácení pravidelnou zvyklost, sám si zadělá na pořádný výprask.“

„To by někdo musel najít dostatek odvahy ke vzpouře. Prostému člověku chybí zvyk na odpor. Učil se poslouchat. Jít proti vlastnímu místu, díky němuž je živ? Nemožné.“