PETRA NACHTMANOVÁ

SESTERSKÁ BOUŘE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 51. a 36. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © London Montgomery Covers

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-76-2 (epub)

ISBN 978-80-88272-77-9 (mobi)

Červenec 1587, Ztroskotání

Žádný lidský hlas nepřekřičel zvuky mořské bouře. Moře je moře. Obrovské. Záludné. Nikým dokonale neprozkoumané.

Den usínal. Slunce své paprsky proplétalo se slanou vodou a vytvořilo jeden z nejúžasnějších pohledů pro přítomnou lodní posádku. Při takové kráse a klidu si člověk těžko uvědomoval, že za chvilku třeba nastane úplný konec.

Kapitán tušil, že zrovna v tento den jde o ticho před bouří. Sotva se setmí, budou bojovat o to, aby se loď Gabrielle nepropadla ke dnu, ale byla schopna další plavby. Do cíle nezbývalo mnoho. Každý se příliš nadchl představou, že se konečně ocitnou na straně zálivu, odkud bez problémů doplují na člunech k pobřeží.

Jan Ludwig se do Francie těšil. Očekával, že zde stráví několik týdnů, snad i měsíců. Jeho dávný přítel měl pro něho nejen významnou obchodní nabídku, ale sliboval i úžasné zážitky. Vyplul za ním rovnou z Anglie, kde doposud pobýval a sjednal několik výhodných obchodů. Rodné Čechy nenavštívil skoro rok. Kdyby tušil, jak se plavba zvrtne, raději by zvolil cestu po souši. I tak doufal, že jeho život nevisí na vlásku a bouře brzy změní směr.

Napětí panovalo všude. Jan Ludwig zaslechl hovor vystrašeného mladého námořníka s kapitánem. Třásl se strachy, dokonce vzlykal.

„Pane, nechci zemřít. Čeká na mě žena s tříměsíční dcerkou, viděl jsem ji jen chvíli po narození. Všichni tady zemřeme.“

Mladík ho upoutal, skutečně vypadal na pokraji svých sil a možností. Zachvátila ho hrůza. Rozlehlost oceánů, kde i sebevětší loď znamenala pouhý malý bod. Jak se lidé snažili ovládat přírodní zákony. Bojovali ze všech sil, i když se mnoho bitev prohrávalo. Posádky se skládaly nejen z odvážných a zkušených mužů, ale rovněž z roztržitých a ustrašených začátečníků, které motivovaly hlavně peníze za plavby. Všichni stejně riskovali, všichni se také báli ztroskotání.

„Mlč!“ zaburácel kapitánův rozhněvaný hlas. Mladík se zachvěl a nepřestával se obávat nejhoršího. Drkotal zuby. Kapitán pokračoval. „Vzchop se! Jen společnými silami odoláme. Každý má své místo a ví, co dělat. I ty! Neříkej, že jsi zapomněl! Braň náš domov. Copak toužíš prorazit dno a stát se součástí rozbouřeného oceánu? Opravdu myslíš, že tvá pomoc bude k ničemu?“

Mladík přikyvoval, i když se sklopenou hlavou. Víc z jejich rozhovoru nezaslechl, jen viděl jejich tiché otevírání úst. Bouře zesílila. Několikrát silně zablesklo. On se šel schovat do kajuty a s ním i další pasažéři. Všichni do jednoho doufali, že své životy svěřili do rukou nebojácných mužů, kteří loď ovládnou tak dobře, že neskončí jako potrava pro žraloky. Nepřestávali se dívat směrem vzhůru, i když neviděli, co všechno se děje na palubě. Moře hučelo, vlny se stále více zvedaly, vítr svištěl závodním tempem. Ne, nešlo o nic hezkého. Napětí stoupalo. Na mysl mu přicházela pouze samá životní moudra, která mu stejně ani ždibec nepomohla. Modlil se, aby posádka plnila svědomitě své úkoly a nepanikařila stejně jako před chvílí spatřený mladík.

Jedna vzedmutá vlna za druhou. Skoro jistá záhuba. Loď Gabrielle byla sakra schopná lodní dáma. Navzdory nepříznivému počasí proplouvala bouří snadno a bezpečně. Jana opouštěly pochmurné myšlenky, vítr se tišil. Přistihl se, že výraz zoufalé úzkosti překryl nepatrný úsměv. Byl si jistý, že se blíží vítězství.

*

Bouře je naprosto vyčerpala. Ztratili sice jen dva muže, ale o to víc bolelo, když již za svítání zakřičeli: „Pevnina na obzoru.“ Ti dva nedosáhli tak blízkého cíle...

Kapitán dalekohledem sledoval, jak se blíží k zálivu. Ne, moře nevypadalo ani trochu klidně. Dosud se ke břehu valily obrovské vlny a temné hučení zneklidňovalo prvotní kapitánův záměr. Připluli z druhé strany. Dřív si svou chybu neuvědomil, ale nyní si byl naprosto jistý.

Jeho zrak se upnul na přítomné námořníky. Někteří tušili pohromu. Než stačil vydat nové rozkazy, trup lodi se příliš naklonil do strany. Šlo o velmi nebezpečné místo, jelikož mezi mořem a písečnými dunami se pod hladinou ukrývala zrádná skaliska. Kapitán nakonec ustoupil od záměru se vrátit na širé moře a nasměroval loď do zálivu. Byl rozhodnut proplout bezpečně s jednou napjatou plachtou k cíli. Někteří zpanikařili a ječeli, že se roztříští o některou ze skal, ale loď klouzala po hladině uvolněně a bez potíží. Některé kusy skály vyčuhovaly zlověstně nad hladinu. Panika příslušela jen slabým, ne odvážným mužům, kteří již několikrát za život prošli daleko horšími situacemi.

„Nikdy se nenechte ovládat strachem,“ zavelel kapitán a všichni si oddechli. Klidně proplul mezi skalisky, svinul plachtu a za silného pohupování na vlnách loď otočil a zakotvil.

Do prvního spuštěného člunu nastoupil i Jan Ludwig. Dlouhý pobyt na moři rád vyměnil za pevninu. Jakmile posádka začala veslovat, cosi neobvyklého jim překřížilo dosavadní plány. Ne, vůbec nic si nepamatoval od doby, kdy se posadil do člunu...

*

Jan Ludwig procitl na břehu s úsměvem na rtech. Ještě aby se nesmál, když se nad ním skláněla nejkrásnější žena, jakou kdy spatřil. Myslel si, že ho chce políbit, ale ona ho jen šimrala dlouhým travním stéblem pod nosem.

„Krásko, kde ses tady vzala?“

„Vynořila jsem se z moře společně s tebou.“

„Se mnou?“ zapřemýšlel a sykl bolestí, když se snažil zdvihnout ze země. Příliš ho bolelo celé tělo.

„Pozor, opatrně. Rána na hlavě vypadá skutečně ošklivě, ale neumřeš.“

„Děkuji, alespoň jedna dobrá zpráva. Co se vlastně stalo?“

Pokrčila rameny a stoupla si. Měla na sobě dlouhé šaty, takže zakrývaly celé její nohy. V dlouhých plavých vlasech měla zapletené nádherné květiny. Přísahal, že některé viděl úplně poprvé. Jenže, co záleželo na ozdobách ve vlasech? Kdyby se neranil do hlavy, přísahal by, že se zamiloval na první pohled právě do této nádherné ženy. Přitahovalo ho nejen tělo, ale cítil i její křehkou duši. Chtěl ji mít jen pro sebe. Toužil po ní. Spojil by se s ní, kdyby mu dovolila se jí dotýkat... Choval se jak neskutečný blázen! Zapomněl snad po týdnech na moři na šlechtické vychování?

„Promiň, vždyť jsi říkala, že jsi mě našla v moři, tudíž nemůžeš vědět, co se mi přihodilo.“

„Moře si občas vezme, co se mu zrovna hodí a líbí.“

„Ano, respektuji ho. Každá cesta po moři přináší jistá rizika. Jak se jmenuješ, moje zachránkyně?“

„Arlida.“

„Nádherné jméno a zvláštní. Nikdy jsem podobné neslyšel. Já jsem Jan.“

„Vím.“

„Víš? Odkud?“

„Mluvil jsi ze spaní.“

„Ze spaní? Jak dlouho tady vlastně ležím?“

„Hádej!“

„Dosud mě nikdo nehledal?“

„Ano i ne.“

„Mluvíš hodně záhadně.“

Laškovně se na něho usmála. Nejraději by se znovu topil, tentokrát v jejích hlubokých zelenomodrých očích.

„Uvidíme se později, milý Jane!“

„Kam běžíš? Vrať se!“

I přes bolest hlavy se postavil a upřeně pozoroval pobřeží. Nejspíš se schovala někde mezi skalami, nenašel místo, kde by ji spatřil. Jenže se cítil příliš slabý na honičky za kráskami. Ostatně slíbila mu, že se uvidí později.

Ze zadumaného rozjímání ho vyrušil mužský hlas. Otočil se směrem, odkud zaslechl hlasitá slova.

„Zázrak, že jste přežil, pane.“

Více zaostřil zrak. I podle pohybů by ho poznal, ale pro jistotu se zeptal: „Gregore, jste to vy?“

Janův zasmušilý a starostlivý výraz se rázem proměnil na spokojený. Mladý Gregor patřil k posádce lodi. Doprovázel ho starší muž, kterého si Jan nepamatoval, ale oba muži se jevili jako dobří známí. Gregor si stáhl klobouk z hlavy a zadíval se hluboko do očí právě nalezeného muže.

„Tušil jsem, že budete stále naživu, vlastně mě k tomu navedl tady Michael Turot, zdejší starousedlík. Pozoroval člun ze břehu a pravil, že ho sice spláchla velká vlna a odnesla ke skalám, ale naděje na přežití mají přinejmenším tři muži. Když se totiž člun vyhoupl na vrchol dlouhé vlny, všiml si něčeho zvláštního.“

„Čeho?“

„Milý Gregore, nech raději pána stranou od báchorek, ať ho zbytečně nevyděsíš.“

„Nejsem vyděšený, vlastně se cítím šťastně. Nepotkali jste cestou krásnou mladou ženu? Vypadala jako princezna. Zachránila mě.“

„Možná spíš připomínala mořskou vílu, ne?“ zavtipkoval Michael Turot a poplácal Jana po rameni. „Nejspíš vesničanka. Jsou jako krev a mlíko, stačí jeden pohled, aby osamělý muž doslova propadl jejich kouzlu. Snaž se na ni raději zapomenout, zdejší dívky se nehodí cizincům. Jejich otcové chtějí, aby zůstaly žít ve své zemi.“

„Stejně by mě zajímalo, co se děsivého povídá.“

„Stává se to jednou za deset let, kdy se člun od zakotvené lodi nedostane na pobřeží, ale mocné síly ho zavedou mezi skály. Vždy přežijí tři muži.“

„Bože, měl jsem velké štěstí, že správná karta padla i mně.“

„Snad ano...“

*

Ne, nedokázal na ni zapomenout. Na překrásnou Arlidu. Několikrát se vracel na stejné místo, ale nikdy ji nezahlédl. Nakonec se vzdal. Odjel za přítelem, který bydlel desítky kilometrů od místa, kde procitl jako znovuzrozený.

V krčmě se mu smáli. Michael mu tehdy neprozradil celou pravdu o zachráněných mužích. Ano, vždy se zachránili tři, jenže nešlo o náhodu. Mluvilo se, že je mořské panny vlákaly do svých sítí a získaly od nich cokoliv. Prý se nejeden muž poté zbláznil touhou po své zachránkyni. Jan Ludwig odmítal věřit podobným řečem. Arlida byla skutečná, žádný přelud, představa, ale ani prohnaná mořská panna. Námořníci často podléhali svůdnostem všelijakých žen, někteří dokázali myslet jen na svou jedinou lásku.

Když se už vzdával naděje, najednou stála před ním. V celé své kráse se na něho usmívala a on se jí dotýkal, mluvil s ní, miloval...

Říjen 1589, Luziny

Místním lidem se již nedařilo schovávat před přívaly dešťů, vichrů a nánosů promáčené půdy. Nikdo nepochyboval o nevyvratitelné pravdě – stačí ještě jedna divoká srážka mraků a rozpadne se nebe. Posléze zavalí pochmurným životům poslední plouživé kroky.

Tráva se těžko hledá v bahně. Vodou přesycená země ji letos předčasně udusila. Přes léto se nasušilo pomálu sena a se zimou přijde jediná jistota - hlad. Vzniklá bída se smísí s předčasně opadanými listy podzimu namísto sytých pokrmů.

Vytrvalé deště ohýbaly stromy a smývaly krásu okolního světa již celý měsíc. Říjen, do slz je vpíjen! Nová pranostika se často vyslovovala nejen chudými lidmi, ale též bohatšími vrstvami. Dokonale pasovala k nešťastným tvářím, žijícím v této dlouho nepamatovatelné slotě.

Ve zdejším kraji se počasí nehodlalo projevovat moudřeji než deštivým bubnováním a blátivými stopami. Neskutečně studenou valící se vodu bylo možno zahlédnout všude, kam jenom oči člověka zakroužily.

„Moudřejší ustoupí! Moudřejší se vzdá!“ šeptalo se a doufalo, že prachmizerné počasí se brzy stane ustupujícím moudrem.

Stará žena vyšla ze dveří zámku a postavila se čelem k dešťové nadílce. Povzdechla si, natáhla ruku, aby pojala několik kapek do dlaně a ve vlastním sevření jim domlouvala.

„Nepustím vás, dokud neodpovíte. Kdy? Kdy se přestanete dobývat na půdu hostící potopy? Kdy? Nepostačí vám již letošní neúnavný tanec čvachták? Ach, bože, smiluj se. Raději se neopovážím ptát příliš hlasitě, vládce nebes nad námi. Vím, hněváš se, ale co my tropili zlého? Co my udělali neodpustitelného? Vždyť i ten lotr Waldemar Konipas neukradl od léta jedinou skývu chleba ze zámecké kuchyně a neopovážil by se ani nyní, když vidí tu hrůzu.“

Anežka si znovu povzdechla, předklonila se v jednom z arkádových oblouků a vzhlédla k zamračené obloze.

„Čert rozumí těmhle móresům na nebesích! Božíčku!“ zalamentovala, trochu se pousmála a pokřižovala, aby nevzbudila peklo občasnými kletbami směřujícími vzhůru.

Sepjala mokré dlaně a třela je, aby se zahřály. Přemýšlela a neustále hledala odpověď na silný hněv bohů. Posledních třicet dní se totiž černé mraky nad Luzinami a blízkým okolím srážely tolikrát, že si ani nepamatovala, kdy naposledy tak silně a bez ustání pršelo. A že měla pamatovák hodný nejbystřejších mladic, i když v červenci oslavila šedesát let.

Paměť ji doposud nezklamala, zato slunce...

„Slunce, světlo zlatavé, dlíš-li na námi, odhal svou hřejivou část, nebo věru zapomeneme, proč se má radost na zemi splétat s vypětím sil.“

Byl to nečas. Uzívané, načerněné dny stačily uhasit mnoho úsměvů lidí přicházejících a odcházejících z luzinského panství. Ani okouzlující krása nového kabátu renesančního zámku s tříposchoďovými arkádami a osmibokou věží neupoutaly pocestné natolik, aby zapomněli na hromy a blesky zakotvené ve zdejší krajině jako lodi v přístavu, zmítající se pomocí rozmachujících se vln a ničící lidské snažení na pevné zemi.

Nerovný boj!

Sám ďábel jistě posílal křížence hříchů z horoucích pekel. Kapkové slzy zvučely o nádvoří. Stromy, louky a pole dál odmítaly přijímat litry těžké vody a ta se rozlévala do míst, kam obyčejně nepatřila.

„Vodo, vodo, voděnko! Máme tě rádi, jak by ne, ale cožpak tě není až příliš?“

Mokro je dočista uvěznilo. Poslední měsíc ani ptáci po ránu nezpívali, a to šedesátileté ženě chybělo nejvíce. Občas zahlédla promáčeného opeřeného zbloudilce, který zalétl pod arkády otevřené do dvora. Posadil se tu a zobáčkem si tiše čistil peří. Odpočíval po toulkách v dešti a ona by ho ráda ukonejšila. Ráda by vzala promáčená křídla do dlaní, přikryla je bezpečím a vlastním teplem vysušila třesoucí se drobnost. Toužila si k sobě přitisknout bijící ptačí život a pak ho s tím nejzbožnějším požehnáním nechat vzlétnout s novým elánem do světa. Párkrát se ho pokusila chytit, jenže plachý tvor uletěl, jakmile stála na dosah ruky. Škoda. Převeliká pohroma pro dlaně, které uměly uzdravovat pomocí doteků lásky ke všemu živému.

Obraz skutečnosti navíc rozplakával i odolné oči. Ptáci se topili pod stromy, zvěř padala sama lovcům do pastí, stromy brala voda neznámo kam... Déšť, hřmění, bláto a znovu liják, hromy a mazlavá zem. Člověk by brečel do vysílení. Člověk by se vzdal, kdyby neznal, že naděje umírá až těsně před smrtí.

V posledních dnech nic nevylepšil ani dovádivý vítr. Přišel si silný a studený. Chladný jako smrt...

Brrrr. Anežka se zatřásla chladem. Ano, dívala se na psí počasí, přemýšlela o něm a husí kůže jí přebíhala po zádech. Nebo se s přibývajícím věkem stávala zimomřivou? Ne, zámecký správce si též častěji stěžoval, že takhle studený vítr snad v tomhle ročním období ještě nezažil.

„Spíše to vypadá na krutou zimu než podzim, že ano, paní Anežko?“ svěřoval se jí o dlouhých mrazivých dnech.

„Kdo ví, co jsme těm nahoře provedli, že nás trestají. Bůh má oči všude. Pokud se někdo spolčil s ďáblem...“

„Ale, kdeže, u nás rostou pouze beránci. Kde by se vzali spojenci pekla?“

„Jen nekřičte tak sebejistě,“ odpovídala a křižovala se s přáním, aby ten nahoře zajistil životu klid po zbývající roky.

Vítr se ozýval ranami. Hvízdal v komínech, proklouzával bez zábran skrz okna. Lomcoval dveřmi a vraty. A fičel jako kdyby říkal: „Chci dál! Pusťte mne dál! Chci k vám! Nechejte mne vejít...“

Často mu domlouvala, občas i nahlas: „Jen pojď. Otevři si, vstup a proběhni se tady, když o to stojíš. Ale potom zase jdi a nevracej se víc v plné síle. Vrať se slaboučký, že ani průvan na nás za zády nevybafne.“

Vítr převzal vládu dokonce i nad deštěm. Otáčel si lijáky na různé strany a s nimi klobouky přicházejících obchodníků. Odnášel čepice klukům, stahoval ženám šátky z hlav a zamotával vlasy dámám, pradlenám i děvečkám. Vítr si nevybíral.

Stromy již dávno odevzdaly listy. Zůstávaly uboze holé a listí, kdo ví kam se zaneslo... Nikdo by tu letos nenašel ani lísteček. Větve o sebe často zavadily a vydaly zvuk tvrdých klacků. Prázdný, teskný pocit. Nahota otřená o nahotu.

Vyhrnula si rukáv a začala třít levou ruku. Alespoň trošku se prohřát, aby bylo dobře. Počasí dávalo Anežce zabrat víc, než si dokázala přiznat. Kdo ale přiznal, jak bídně na tom doopravdy je? Málokdo!

Otočila se za zvukem otvírajících se dveří. Správce Rudolf vyšel z rytířského sálu pod arkádové oblouky. Usmál se na ni a postavil se tři kroky napravo od ní. Zhoupl se několikrát na špičky a na paty, aby si prohlédl další plačtivý den. Díval se ven do dvora, ale během chvilky věnoval svou pozornost Anežce.

„Zase vás zlobí ruka, milá Anežko?“

„Studí, Rudolfe. Studí a zebe. Prachmizerné počasí! Kdy skončí, proboha živého? Snad tahle bída nepotrvá až do jara!“ zaklela pro uvolnění a zhluboka si povzdechla.

„Trvá dlouho, potvora deštivá. Nenajde se snad v naší zemi jiné místo, kam by se na pár dní usídlila? Nelíbí se mi vstávat do tmy a celý den se jí nezbavit.“

Pousmáli se na sebe navzájem. Anežka se lehce vyklonila na dvůr a zamířila pohledem k bráně.

„Copak, vyhlížíte, vyhlížíte?“ zeptal se zachmuřený muž a podíval se tím samým směrem.

Pohupoval se opět na špičkách a obrátil tělo směrem ke vstupní bráně. Vypnul se stejně jako Anežka, s rukama sepnutýma vzadu na zádech. Přesně tak chodil pokaždé, když plnil velmi důležité správcovské povinnosti.

„Nejedou a nejedou,“ pronesla žena a správce nezůstal s oznámením pozadu.

„Nejedou nám. Takhle nás napínat...“

Stoupl si na paty a zastrčil hlavu. Za pár sekund se stačil dokonale namočit a několik kapek mu stékalo z čela přes oči, nos, směrem k puse a dál na krk. Otřepal se a vytáhl z vnitřku kabátu bílý kapesník. Během utírání čela, obličeje a krku mluvil:

„Nepřipadá vám to divné? Posel dorazil se zprávou již před třemi dny. Jen aby se něco nestalo...“

„Nedej bože, aby se zase něco nepříjemného přihodilo! A navíc našemu pánovi zrovínka, když ho potkalo štěstí.“

Opět se urychleně pokřižovala, aby zahnala neblahé předtuchy visící blízko pána.

Její mysl ihned zachytila v paměti několik neštěstí, které se staly uplynulý měsíc v okolí a uvnitř zámku. Možná tyto nelehké události byly znamením. Předzvěstí velkého zla, blížícího se na dvůr a do samotných komnat v době, kdy se vracel majitel.

Zámecký pán se vracel nečekaně po několik letech pobytu v cizině. Poslední roky strávil ve Francii. Náhlé a zároveň hřejivé rozhodnutí přijala s radostným bušením v srdci.

„Pán si přeje sehnat kojnou.“

„Kojnou?“

Nevrlý posel přikývl a ona zavrtěla nevěřícně hlavou. Zvykla si za léta na různé panovnické móresy, ale kojná pro mladého pána znamenala, že si přece jenom našel svou vyvolenou.

Na tváři se jí objevil úsměv a srdce poskočilo notnou dávkou sváteční pohody. Zapomněla i na nevlídnost počasí, jak se radost v mžiku zmnohonásobila. Za prvé se veselila z pána. Za druhé z manželky, kterou přiváží, za třetí z potomka rodiny. Zbývalo čtvrté těšení - z potřeby kojné.

Okamžitě věděla, kde ji najde. Přehodila si plášť přes ramena a rychlým krokem zamířila do jedné z chalup v podzámčí. Přesně do té, kde bydlela dcera její dávné a věrné přítelkyně kuchařky Františky.

Mladé Bětce se před měsícem narodil syn - příliš malý, svraštělý, s pokřivenou levou nohou a s tmavě hnědými skvrnami na zádech. Chuděra! Vypadal tak slabě a nezdravě, že myslela na okamžitou smrt. Přesto se držel několik týdnů na světě. Jenže, co s dítětem na několik dnů? Potomek musí růst. Ze dne na den se stále více přibližovat rodičovské výšce, přerůst ji a hlavně přežít.

Často se ale život dětí nepodařilo přetáhnout ani přes desátý rok. Mohla přijít krutá zima, hlad nebo nemoc. Škoda, přeškoda pro národ už tak zkoušený všemožnými manýry Rudolfovy doby.

A Bětin synáček? Měl raději odejít rovnou než měnit rozzářené oči na bolestivé. Snad by pro každou matku bylo lepší, kdyby dítě zemřelo okamžitě, a ne za několik dnů, týdnů či na jedné dlani spočitatelných roků... Ne, lhala sama sobě. Co by jenom dala za kratičký okamžik tehdy... brr, zlé vzpomínky, přece se dávno vyléčily...

V tom nečase před čtyřmi dny přiběhla Běta za Františkou do služby, když tam zrovínka Anežka vysedávala. Častokrát společně v teplu kuchyně vzpomínaly na dny, kdy se zde před mnoha lety objevily úplně poprvé. Vzpomínky hřály. Vždyť tehdy kvetly mládím a smích jim hedvábně protkával srdce...

Ovšem smích, ten mocný čaroděj, dokázal zahřát i dnešní staré báby. Jen ho nesměly přetnout opravdu vážné chvíle. Bohužel, Bětina se tvářila až příliš zoufale...

Přiběhla udýchaná, s malým v náručí. Klučík zabalený ve vlněném přehozu sotva viděl, jak se obě ženy přemáhaly, aby příliš neprozradily obavy ze špatného osudu.

Mladá žena se slzami v očích prosila a zděšeně křičela, až se hrnky třásly. Najisto by pukly, kdyby v sobě skrývaly stejné napětí, hodné živých osob.

„Maminko, teto Anežko. Přepadá mne zoufalství. Nevím, co s malým dělat. Pomozte mi, prosím. Celý den nejí. Ani ochutnat nehodlá, ani se nepřiblíží k bradavkám. Ráno jsem ho násilím držela u levého prsu, ale netahal. Vyblinkal se do kolébky a ta podivně žlutá tekutina páchla. Prsa mě tíží, mléko mi odejde, jestli nezačne moje nebožátko jíst.“

„Holka moje zlatá, zatím odstříkávej a modli se za jeho zdraví. Jen

aby se dostal co nejrychleji z nejhoršího. Půjč mi ho, pořádně si ho prohlédnu. Aby se ho tak ďábel pekelný v podobě smrtelné nemoci zmocnil.“

Františka nechala míchání slepičí polévky v hrnci a opatrně si převzala dítě od dcery. Prohlížela si jeho pomuchlanou tvář a ustaraný pohled se střetl s Anežčiným.

„Polož ho na stůl. Podívám se sama, co mu schází,“ pověděla Anežka a sama odklidila z masivního dubového stolu několik neočištěných mrkví. Utřela stůl vlhkým hadrem a počkala, než Františka Adámka rozbalí.

„Vypadá velmi slabě. Malátnost mu kouká z očí. Kdo ví, kde nám hošík bloudí. Horečku nemá, ale nafouklé bříško nevypadá nikterak dobře. Někdy si příroda poradí sama, chce to čas. Ty mu, Bětko, dávej pít převařenou vodu s fenyklem. Zítra se snad bříško uklidní a zase bude sát z matčina prsu, jak se patří.“

Františka mezitím utrhla dvě nitky z lemu přikrývky a udělala z nich vnoučeti křížek na čelo.

„Bůh s tebou, dítě.“

Ze srdce se pomodlila za zdraví nezvykle klidného lidského mláděte, které vůbec nebrečelo, nevztekalo se, dokonce ani nekopalo. Jenom se nepřítomně dívalo skrz hory doposud uzamčených pokladů světa.

Anežka se také pokřižovala. Co jiného mu mohla nyní dát do vínku? Pouze vřelá přání silného zdraví, která opakovala od jeho narození nesčetněkrát.

Vzala si ho na chvíli do náruče a chovala těsně u těla. Při pomalém kolébání si sáhla na drobné tělíčko. Levou stranu těla mělo děťátko o dost studenější než pravou. Ne, to nevěstilo nic dobrého. Zabalila ho opatrně do přikrývky a předala zpět matce.

„Raději tu počkej s námi. Sama se postarám. Fenykl visí usušený v pytlíčku. No a v kuchyňském teplíčku se uzdraví i beznohý.“

Běta se letmo pousmála a přikývla. Zůstala s nimi, dokud neskončilo vyvařování pro zámecký personál. Pán sice chyběl, ale i tak se našlo na zámku dosti hladových krků. Zahálet se nemohlo. Vařilo se v menším množství.

„Vyprovodím tě k chalupě. A víš ty co, děvče? Raději se sama postarám o nemocného, a i o většího kluka. Ty si mezitím, než se vrátí matka, odpočineš a potom už bude líp, uvidíš. Vypadáš hodně zesláble. Děláš mi stejnou starost jako malé.“

Anežčinu nabídku přijala Běta bez řečí. Už tak chodila jako tělo bez duše.

Františka přikývla a pohledem poděkovala staré rodinné přítelkyni. Anežka měla pravdu – Běta potřebovala odpočinek. Nakonec jako matka věděla, že není všechno v naprostém pořádku. Nic z přítomného nenasvědčovalo hladký průběh. Posedlo ji intenzivní zlé tušení. Myšlenky na nejhorší ji posouvaly, ba přímo vtlačovaly, daleko do ztracena...

Běta rodila poprvé v šestnácti. Nakonec obstála v opravdu těžkém porodu. Ze začátku, když měla na kahánku, přísahala, že už nikdy více nepřivede dítě na svět. Doba ji ale zahojila rány a po čtyřech letech zvládla i druhý porod. Bohužel se cítila mnohem hůře v době, kdy se měla radovat z nového člena rodiny.

Prvním přivedeným na svět byl rovněž syn – dnes čtyřletý Josífek. Jméno dostal do vínku po otci stejně jako oči a uši. O ostatním nemohla být ani řeč - nevyvíjel se normálně.

Běta všechno viděla a s ní i desítky dalších místních lidí. Tolik se lišil od druhých, ale měla snad právo k zatracení vlastního dítěte, i když ji pohled na malé tělo soužil? Malý si hrál většinou někde o samotě dál od dětí. Bál se jich. Schovával se za sukně matky kdykoliv se přichomýtla. Už tak malý poznal, že patří k poraněné zvěři, která mohla být kdykoliv rozcupována? Věděl, že mu brzy s láskou vyřčené jméno vymění za výkřiky ze země satana? Mrzáku, ďáble, vyvrheli... pověste ho, upalte na hranici! Běta na to nechtěla ani pomyslet, ale věděla, že stačí jedno seknutí drápem do jeho smrtelně bledé kůže a neštěstí se přichomýtne k předstírané normálnosti.

Kluk se tvářil většinu času zamyšleně, nepřítomně a posmutněle. Velkou radost projevoval jenom když se mu otec navrátil z roboty z lesa. Muž pracoval jako dřevorubec a nejspíše i vůní setnutého dřeva rozpoutával v klukovi chutě k životu. Malý pokaždé nadšeně vykřikl: „tati“ a rozeběhl se k němu stejně rychle a odvážně, jako by šlo o vítězství v honu na lišku.

Josef ho nikdy nezklamal. I přes vyčerpání po dlouhém dni ho popadl pevně do náruče, sevřel, políbil do vlasů a pak vyzdvihl vysoko nad hlavu. Oči obou se podobaly rozzářené hvězdné obloze a královskému ohňostroji, když velký Josef promluvil:

„Ty chlapčisko jedno!“

Nezapomenutelný moment. Jedna ze šťastných chvil v jejich společném domově. Bětin manžel ale jinak nepatřil k žádným svatouškům, kteří se chovají ke svým blízkým stále pozorně a přátelsky.

Většinu času se sice projevoval klidně, ale přicházely doby, kdy se v něm vznítil nahromaděný vztek z nemožnosti pohodlnějšího žití. Rozčileným výbuchem se v krátkosti proměnila Bětina hebká světlá kůže na pásy plné modrých podlitin.

Druhý den ráno po hádce brával synka pravidelně do lesa. Odcházeli oba bez jediného slova. Když se vrátili s červenými tvářemi a úsměvy na rtech, prosil ji muž stokrát o odpuštění a o tisíceré zapomenutí chyby, která mu kvůli zatracené kořalce a medovině mohla změnit dobrý osud.

Inu, ona odpouštěla. Stále a stále častěji slýchávala prosby, na které neodvětila jinak než: „Zapomenuto, prominuto. Svatí tu s námi stále bdí. Odpouštím ti! Ano, odpouštím a v sobě též mažu veškeré viny těžkých ročních období...“

Když si ten svůj druhý outěžek hýčkala přes šaty, nevysloužila si žádné bití. Zatím ani po porodu syna nespatřila ve své blízkosti žádné vzteklinové návaly, rány a kopance.

Nespočetněkrát děkovala za přínos smíru do domova – druhý syn byl dostatečným přídělem pro spokojenost. Jenže, kdeže loňské sněhy nyní kralovaly...

Běta byla pěkná žena plných tvarů. Po mamince zdědila černé vlasy s havraním leskem padající hluboko pod pas. Velké hnědé oči, vysoká postava, plná prsa, vlnící se boky a svádivé úsměvy - kus ženské, za kterou se muži stále ohlíželi a dovolili si zapísknout obdivem, pokud zrovna neměla v patách vlastního muže.

Po mužském „všímání“ jí srdce pokaždé plesalo. V duchu se dokonce opovážila laškovat s osudem a přijmula daleko víc než neintimní obdiv. Na povrchu se ale choulila do cudnosti. Počestná vdaná žena přece neměla nárok na výstřednosti. Nebo ano? Zaplašila souhlasy hříchu, drápající se z hlubin duše na svět, a vykvetlo jí pouhých pár zdvořilostních pousmání. Poté se ihned bořila očima do země.

Ó, pomodli se za nás, čistoto nebeská, zde na zemské půdě. Tolik pokušení jeden člověk potkal za den. Tolik touhy, která se obtížně plašila. Pomáhal rychlý útěk do zajetí všednosti. A tak raději mrštně počítala kroky vzdalující ji od dobrodružství, když o bližší střety se svůdci nemohla stát.

Co by zmohla? Úplně první a poslední nápadník nesl jméno Josef a seděl doma ve světnici. Představoval dar, který od života dostala a smířila se s naděleným osudem.

Ó, hvězdy! Vy rozjasněné krasotinky. Vy jste věděly, že ji změna nemine. Právě v den, kdy Anežka zaklepala na dveře chalupy a nikdo si nehleděl povinnosti otvírání, se v Bětě něco velkého zlomilo...

Anežka zaklepala ještě několikrát, ale poté vstoupila bez vyzvání mezi potemnělé stěny. Věděla moc dobře, že Běta nikam z domu neodběhla. Sama tu včera pobyla téměř do východu nočních světýlek nahoře na obloze. Když odcházela, nehnula se mladá z místa v posteli a od nemocného v pevném objetí.

Ráno jí Františka povídala, že chlapcovo zdraví se nijak nezlepšilo a s ním se veze i Bětčino v pekelném kočáře. Neptala se na potřebu pomoci, hned běžela tam, kde mohla být nejvíce užitečná a ostatní zámecké povinnosti pozbývaly na významu.

I za zavřenými dveřmi se jí přítomné aroma nelíbilo. Příliš těžké k nadechnutí, příliš lehké k mdlobám.

Hrobové ticho uvnitř chalupy prozradilo krutou předtuchu dřív než pohled a usvědčující slova truchlící matky.

Běta seděla na dřevěné židli s vyřezávaným ozdobným obloukem opěradla blízko vyhaslé pece. Nejspíše ani nevnímala, že někdo vešel. Byla otočená zády ke dveřím, pohupovala se ze strany na stranu a srdceryvně pobroukávala dětskou ukolébavku.

Anežka si nejdříve rukávem utřela studené krůpěje potu, které jí vyskočily na čele ve chvíli, kdy zbytek těla strnul z neštěstí. Potom se těžkými kroky přesouvala k Bětě a opatrně k ní přistoupila z pravé strany. Tíhu na srdci odvážně spolkla a položila ruku na černé vlasy. Chtěla pokleslou hlavu pohladit a přidat pár slůvek útěchy, ale Běta k ní nečekaně s uslzenýma očima vzhlédla. Než promluvila, dívala se na moudrou ženu a žádala beze slov o vysvětlení na otázku, proč?

„Proč si hraje na odcházení? Proč? Teto Anežko, pomozte mi. Umíte zázraky, prosím, probuďte ho.“

Přikývla na hořce bláznivou prosbu mladé ženy a neodpustila si důvěrné a soucitné pohlazení vlasů, které před chvílí neuskutečnila.