LENKA HNÁTOVÁ

TÁHNI Z MÉ HLAVY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Lenka Hnátová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 80. a 63. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Dexpress Covers

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-32-8 (epub)

ISBN 978-80-88483-33-5 (mobi)

Kapitola 1

„Si děláte srandu, že jo?“ díval jsem se zděšeně na své čtyři nejlepší kámošky a doufal, že se jednalo jen o špatný fór. Za dobu, co je znám, jsem si s nimi prožil různé šílenosti, ale tohle už byl vážně vrchol. Jako jo, jsem jejich nejka v podobě gay kámoše, ale do háje zelenýho, tohle po mně přeci nemůžou chtít!

„Kdy jsi naposledy viděl holou kůži, kus pořádnýho masa?“ mrkaly na mě jedna přes druhou a já šílel. Tentokrát to ty slepice myslely skutečně vážně. Místo kámošek jsem vyfasoval promiskuitní nadržené mrchy!

„Vždyť to přeci nejde!“ zaprosil můj hlas, i když mi došlo, že se jednalo jen o zbytečný výstřel. Jejich rozhodnutí už padlo, o to víc mě děsily. Ženských jsem se vždycky tak nějak bál, ale fakt mě překvapilo, že tím samým pocitem projdu i se svými kámoškami.

„Dvacítku slavíš jednou za život, takže si ji, náš miláčku, užiješ se vším všudy!“

Dělala na mě svůj hloupoučkej obličejík a já propadal čím dál víc do dalšího zoufalství.

„Holky, neblbněte, to přeci nejde. Vždyť fakt netuším, co dělat! Luci, no tak, alespoň ty měj rozum.“

Můj zoufale znějící hlas děsil i mě samotného a zkusil jsem vše uhrát na tu, kterou jsem považoval za nejvíce usedlou, a nejnormálnější.

„Klídek, miláčku, ty přeci nemusíš dělat vůbec nic!“

Kačka ani tu chuděru, kterou jsem propichoval pohledem a doufal v nemožné, nepustila ke slovu.

„Marty, klid. Buďto on, nebo půjdeš s námi do baru, abys poznal Ádriho.“ Potvora, zkusila na mě zas vytáhnout toho svého super kluka, o kterém mi už týdny básnila. Tohle přeci kámošky nedělají.

„Takže asi ne, co?“

Poznala, že mě má v hrsti.

„Víš, kam si můžeš Ádriho strčit, viď?“ zavrčel jsem na ni.

„Tak vidíš,“ pronesla vítězoslavně Kačka.

„Je profík, když už jsme se ti na něj složily, tak to přeci nezabalíš,“ strkaly jedna druhou ze dveří. „Udělej si pohodlí, měl by přijít za pár minut,“ oznámily mi rozveseleně a zavřely.

Zůstal jsem zírat na dveře, za kterými se stále ozývaly hlasy mých povedených, brzy již minulých, kamarádek. Skutečně mi něco takového provedly? Děje se to? Svůj pohled jsem raději stáhnul, nebo by došlo k nejhoršímu. Odmítal jsem zas tlumit svou bolest, stačil mi bordel, co ve mně vyvolaly holky. Rozhlédl jsem se po jejich bytě, kde jsem těma čtyřma strávil již mnoho večerů, ale nyní si připadal jako na naprosto neznámém místě.

Co se stane, když se vzdám a zdrhnu zpátky na kolej? Zalezu do svého pokoje a k jejich doupěti se už nikdy nepřiblížím. Zjistily by, že jejich narozeninový dárek zůstal bez využití? Kruci! Jasně, že jo! Určitě číhají kdesi před vchodem a toho týpka vyhlížejí.

Co dělat? Pivo? Panáka? Mám se předtím ožrat? Ne, blbost! No, tak klid, tak se pro jednou zas po velmi dlouhé době podíváš na nahého chlapa, no a co? No jo, ale proč u toho máme být sami? Copak striptýz neprobíhá tak, jak jsem ho viděl v telce? Proč nemůže přijít zatancovat mi i před holkami nějaký úchylný taneček v nějakém, co já vím, hasičském obleku? Jop, bral bych hasiče! Policajta? Lascivního týpka s pouty bičíkem a…

„Uuu, proč já?!“ bouchl jsem hlavou do zdi vedle dveří. „To bude trapas! Trapas století! Jsi trapnej! Trapnej! Trapn…“ zvonek přehlušil můj monolog. „Do řiti! To už je jako tady?!“ stál jsem před dveřmi a v hlavě mi běhaly všechny možné scénáře. Co, když mě zabije? Co, když sem nakráčí nájemný vrah, aby si došel pro mě? A já blb, korunovanej pablb sotva dvacetiletej, ho zrovna pouštím dovnitř? Fakt jsem to udělal? Já mu odzvonil?

Nemohl jsem se nadechnout, kruci holky, tolik vás nesnáším! Po drsném zaklepání jsem měl srdce až v krku. Budu dělat, že tu nejsem! Jop, třeba odejde a…

„Haló?!“

Nevím, jestli to byl jeho drsný hlas, který působil, že mi jen tím jediným slovem přikazoval, abych otevřel, nebo jsem byl tak moc zvědavý, abych zjistil, jaký týpek může tak úžasně znít, ale otevřel jsem dveře a nakoukl ven malinkou škvírkou.

Pohled mi padl na černou koženou bundu… čučel jsem mu do hrudi. Musel jsem udělat krok dozadu a zaklonit hlavu, abych viděl i do obličeje. Jasně, že tihle týpci musejí být super vysocí, nasvalení a… můj ty bože…

„No ahojky, Zlatovlásko, jsem tvůj narozeninový dáreček, noční povyražení.“

Z toho, jak ta slova pronesl, ve mně ztuhla krev. To dělá naschvál? Jak může mít někdo takový hlas? Ďábel! Přesně takhle jsem si vždy představoval, že by mluvil rohatej děsivej dábel, který by mě uvítal v pekle a spočítal mé hříchy. Vždyť jich tolik ještě ani nemám! Jsem celkem hodný kluk!

Nepředstavoval jsem si někoho, komu modře zářily oči, zubil se na mě od ucha k uchu super bílým chrupem a rukou si prohraboval nezbedně rozcuchané černé vlasy, které díky jeho doteku působily o to více rošťácky. Kolik tomu maníkovi může asi tak být? Nepůsobí o moc starší než já. Možná ho dělá mladší do hladka oholená tvář. Nebo je to tou sportovní vůní, kterou bych přiřadil spíše k puberťákovi než ke striptérovi.

To, že na něj zírám s otevřenou pusou, jsem si uvědomil, až když na mě jedním okem mrkl a vydal takový divný mlaskavý zvuk.

„Tak co, princezno, pustíš mě dál? Nebo se mám k tobě probourat?“ znovu mrkl a já automaticky otevřel dveře. Nepřemýšlel jsem!

Boha jeho… jsem v transu! Uhranul mě! To není možné! Jak může být někdo takhle vysoký? Co ty ramena? Má vycpávky? Jestli po mně skutečně skočí a napadne. Jistě se stanu další obětí nějakého sériového vraha a ani u jeho hrůzného činu nemuknu. Místo toho si ho budu tiše prohlížet.

Pustil na zem velkou dost napěchovanou cestovku a poskytl mi tak pohled na své pozadí ve velmi, ale fakt velmi upnutých džínách.

Jako holky… klobouk dolů… netušil jsem, že mě znaly až tak dobře. I když mi bylo jasné, že toho hezouna, který nakráčel do bytu, vybíraly spíše podle svých vlastních požadavků. Ale do háje… tenhle borec by vyhovoval všem. Pokud existuje chlap, co by heteráky měnil v gaye tak stál přede mnou! I když mě nikdo měnit už nemusel.

Něco mi ale přeci jen nesedělo… co je tohle za masku? Za dveřmi nechal stát červené vysoké boty, na sobě měl černou koženou bundu a džíny… to přeci není maska! Tedy ne, že bych si chtěl ztěžovat. I tak na něj byl super pohled. Budu zřejmě hotovej, už jen z toho, až si tu bundu sundá a já se ujistím, že všechno, co mi ta kůže zahalovala a zároveň nevhodně odhalovala, je skutečně on, a ne nic umělého. Nebo… že by měl nějakou masku pod ní? Proč přitáhl tu obří tašku? Co v ní vůbec má? Kruci… nepřišel mě fakt zabít?

„Ehm…“ usmál se a znovu u toho mrkl a mlaskl zároveň, tím gestem mě v tu chvíli vyděsil možná ještě víc než svou nevysvětlitelnou taškou.

„Hele, neber to špatně, Zlatovlásko, ale… mám tu být jako dárek pro dvacetiletýho chlápka a…“

Z toho, jak mě sjel pohledem, jsem zkoprněl. Vážně mě zabije. Pošle pod kytičky.

„Ty nevypadáš na dvacet. Spíš bych tě tipl na náctiletou slečinku,“ rozpačitě si prohrábl černé vlasy a zůstal na mě koukat.

„He?“ zamrkal jsem a vytřeštil oči. Zrovna mě urazil? Tak já tu nad ním skoro slintám a ten týpek mě urazil?

„Co?!“ nechápavě jsem se podíval na svůj outfit. No… tak jo, oproti němu jsem sice dost malý. Fajn, přiznávám, jsem malý oproti všem. Mám sotva metr šedesát, ale mluvit o mně jako o holce? To je pěkně podlý! Měl jsem na sobě úplně normální modré tričko a džíny, co na tom vidí holčičího?

„Co třeba nějaký doklad?“ znovu mrkl. „Nebylo by poprvé, co si naše služby zaplatili nezletilí, agentura se to sice snaží hlídat, ale nikdy nevíš. Nerad bych šel pak sedět,“ uculil se.

Mluvil vážně! Jako v mlze jsem začal štrachat ve své bundě na věšáku, abych mu pak mohl s třesoucíma se rukama ukázat občanku. To, že se na mě po celou dobu díval a doslova propichoval pohledem, mi zrovna dvakrát nepomáhalo.

„Takže Martin,“ skousl si ret, když si ji prohlížel.

„Márty. A jak mám říkat to…“ zbytek jsem nedořekl, protože mě jediným rychlým pohybem natlačil na zeď, uzemnil pod svým obřím tělem. Ztratil jsem se v modři jeho očí. Co to má znamenat? Jak může mít někdo takhle výrazné, skoro až svítivé, oči a zároveň tak tmavý odstín pleti.

„Zbožňuju blonďáčky,“ vjel mi rukou do vlasů a tím mě přiměl se víc zaklonit. Druhou chytil můj obličej pod bradou, přejížděl mi prstem po rtech a tím mě je donutil otevřít. Můj dech i srdce začaly šílet. Můžu zkolabovat? Složit se jen z toho, že na mě sáhl? Jak mi zvládne v jednu chvíli vytvářet bolest v podobě tahání za vlasy a zároveň mě jemně hladit? Proč se mi to tak zvráceně líbí? Co je to se mnou? Si to snad i užívám?

„Jsi vážně slaďoučkej, tohle bude sranda.“

Sklonil se ke mně. Ucítil jsem jeho dech. Černé vlasy mu spadaly do obličeje a přes ty neposlušné pramínky ke mně pronikala záře modrých očí.

„Nejradši bych tě celýho sežral, a to už tady,“ zavrčel hlasem, který snad ani nemohl vydávat člověk. Ten svůj neposlušný prst, který stále prozkoumával mé rty, mi vsunul do pusy. Narazil na zuby.

Třeštil jsem oči a chtěl se odtáhnout. Copak tohle má dělat striptér? To už je v nějaké roli? A co vůbec hrajeme za hru? Kdy jsme s ní začali?

Neměl jsem sílu mu vzdorovat a jen jsem vnímal prst, který mi bloumal po jazyku. Chvílemi se dostal zpátky k zubům, aby se následně vsunul ještě dál, než původně byl. Vzrušení následovala nečekaná bolest a tu vzápětí střídalo o to větší vzrušení, obrovský chtíč. Kruci… nevím, co hrajeme za hru, ale je dobrej!

„Tak jo, blondmárty,“ zasténal. Nechal svůj prst v mé puse a přitlačil mi bradu, takže jsem ho pod jeho vlastním dotykem kousl. Zíral jsem mu u toho do modrých očí a nechápal, co se zrovna dělo. Proč se to vlastně stalo.

„Nebudeme předbíhat,“ procedil skrz zaťaté zuby. Nevěděl jsem, jestli ujišťuje mě, nebo sám sebe.

„Máme pro sebe celou noc, nenechám tě vydechnout, Zlatovlásko.“

Konečně mě pustil. Jeho výhružku vzalo mé tělo na chvíli doslovně, protože jsem se zakuckal a následně vzniklo jedno velké zakašlání a lapání po dechu. „Celou… noc?“ vykoktal jsem ze sebe. Co? Se tu hodlá svlékat a znovu oblékat celou noc? Nebude to pak už nuda? No… asi mě pohled na jeho tělo jen tak neomrzí, ale i tak… celou noc? Co si na mě ty čtyři nadržené bláznivky vymyslely?

„A jo…“ usmíval se a oblízával prst, který jsem mu před chvílí skousl. Který jsem měl ve své puse! Chlape, co to děláš? Nemohl jsem si pomoci a nezírat, jak vycucával svůj vlastní prst, který… vždyť on saje moje… moje… konečně jsem odvrátil zrak. Není normální!

„Tobě mě koupili kámoši, viď? Neřekli ti, co tě všechno čeká, že? Mám být překvápko,“ bylo divné slyšet tak hluboký drsný hlas rozverně se smát.

„Kámošky, krávy,“ poslední slovo jsem si zavrčel pro sebe.

„Jak jinak. Rozhodně ti vybraly nejlepší balíček, co nabízíme… nadstandard. Dneska se toho bude dít opravdu hodně, nechci ti kazit překvapení.“

Začal něco lovit v té své velké tašce.

„Na všem se domluvíme, až přijde čas.“

„Takže, kdy odejdeš?“

Do čeho mě holky uvrtaly? Co si asi představit pod slovem nadstandard? Mám ho celou noc svlékat a vysvlékat? Je možné, že v té tašce přitáhl několik kostýmů a v nich se mi předvede? Chlape, mluv se mnou!

„Ale no tak, Zlatovlásko, tohle bych si mohl brát osobně. Copak se ti nelíbím?“ mrkl na mě.

Nějak mi v tu chvíli došla slova. Jak se na něco takového může vůbec někdo jako on ptát? Vypadal jak vystřižený z časopisu s názvem Sexy boy.

„Uhhh, cos to na mě vytvořil za pohled?“ Nechápal jsem, vždyť na něj civím po celou dobu. „Zlatovlásko, tohle mi nedělej, nebo se neudržím a fakt s tím začnu už tady,“ zubil se a rošťácky si upravoval spadané vlasy. „Odejdu, až budeš natolik spokojený, že mě už nebude třeba.“

Ehm… tak nějak jsem si nedokázal v hlavě urovnat, jestli se mi ta představa líbí, nebo mě spíše děsí. Nemohl by mi prostě jen zatancovat, svléknout se a vypadnout? A nejsem žádná Zlatovláska! Do háje, proč chtěl znát mé jméno, když ho ještě ani jednou nepoužil? A zdálo se mi to, nebo mi své vlastně neřekl?!

„Takže začneme.“

Stáhl ze sebe bundu a ledabyle ji pověsil na věšák vedle té mojí. Na to, že chtěl začít, se nechoval, že by nějak začal. Neměl by striptér vytvářet svůdné pohyby? Pustit si třeba hudbu, nebo… co já vím… něco co… mozek mi vypnul. Zamrzl při přemýšlení, protože on se ke mně otočil a odhalil, co schovával pod bundou. Bílé tílko! To by nebylo tak divné a tolik ničivé, kdyby ono tílko mělo správnou velikost, ale tohle bylo o několik čísel menší. Vždyť i mně by mohlo být upnutější. Napínalo se na jeho hrudi a stávalo se díky tomu průhledné, viděl jsem naprosto všechno. Dokonalé svalstvo, které působilo jako z kamene. Kruci… není on jedna z těch starých římských soch? Nikdy jsem neviděl naživo takové břišáky, tak velké mužské prsní svaly a ty ruce… Umřu jen při pohledu na něj. Nadechl jsem se vůbec? Neslintám?

Nejenže měl obrovská ramena, žádné vycpávky, jak mě původně napadlo, ale bicáky, které by svou velikostí mohly soupeřit s obvodem mých stehen. Ovšem i moje stehna by se cítila trapně a ochable, a to říkám já, který pravidelně běhá desítky kilometrů. Zřejmě jsem i pochopil, proč nenosil normální tričko… něco takového by do klasických rukávů nenarval. Chlape, co bereš za svinstvo? Tohle není normální!

Uchechtl se, když si uvědomil, jak na něj zírám. Copak jsem si mohl pomoci? „Kdepak najdu koupelnu?“

Eh… ukázal jsem na dveře za ním a až pak si pořádně uvědomil, co vlastně předtím vytáhl z té tašky. Ručník a šampon… přišel se umýt?

„Počkám vedle,“ otočil jsem se a chtěl co nejrychleji vycouvat do obýváku, abych se uklidnil a srovnal myšlenky. Moc daleko jsem nedošel, chytil mě za ruku a přitáhl k sobě. Narazil jsem do skály.

„Nečekáš, že tam půjdu sám, že ne?“

„Heh…“ zamrkal jsem. Co se na tohle dalo asi tak odpovědět?

„Tvé kámošky ti zaplatily nadstandardní balíček a daly za něj fakt hodně velkou sumičku, přeci bys nechtěl, aby jejich prachy přišly vniveč, že ne?“

Nechápal jsem sám sebe. Vážně jsem se nechal od cizího týpka zavléct do koupelny svých čtyř rádoby kámošek? I když mi bylo tak nějak jasné, že jakýkoliv protest by byl z mé strany naprosto zbytečný, protože ten kluk měl zaprvé… dost velkou sílu a zadruhé… asi jsem se těšil a protestovat nechtěl.

Zabouchl za námi dveře a v další chvíli mě na ně přirazil. Sice to už bylo podruhé, co něco takového udělal, ale i tak mě tím vykolejil. Zapomínám v jeho přítomnosti dýchat, a to se mi zrovna dvakrát nelíbí.

„Tak co, princezno, svlékneš si mě?“ mrkl jedním oken a stejně jako na chodbě u toho udělal mlaskavý zvuk. „Tílko máš v ceně,“ mrkl na mě. „Můžeš si s ním dělat, co jen chceš.“

„Ehm…“ třeštil jsem oči. Dostanu suvenýr? Co je tohle za striptéra? To si ho mám svléknout sám? Takže žádná hudba? Žádný taneček? Na jaké filmy jsem předtím koukal? Nestihl jsem odpovědět, vlastně ani netušil, co říct, on totiž vůbec nečekal na mou odpověď. Vzal mé ruce do svých a přitlačil si je na hrudník. Začal hladit sám sebe pomocí mých dlaní.

Nejenže jsem zapomínal dýchat, ale vzduch v místnosti v tu chvíli zřejmě zmizel. V uších mi hučelo, když jsem sledoval, jak mé vlastní ruce bloumají pod jeho nátlakem na obřích svalech, které prosvítaly zpod trička. Najednou jsem si vážně připadal jak nějaká pubertální holka, protože ten týpek měl totální ploutve! Žádné ruce, ale lopaty! Nevěděl jsem, co sledovat dřív… jak mé vlastní dlaně hladily něco, co působilo spadlé z jiného světa, nebo vnímat ten divný, až děsivý, kontrast mezi námi.

Měl mnohem snědší pleť než vlastním já. Takovou, kterou bych mohl maximálně závidět. Tedy… dobře, mám extra světlou kůži, co se nekamarádí se sluníčkem. Která, když si sem tam dovolí na něj bez ochrany podívat, je za svou drzost dost krutě potrestána. Jsem ten typ, co v létě trpí a opalovací krémy s faktorem padesát jsou v tu dobu mí nejlepší přátelé. A on se zdál mým pravým opakem. Navíc světlá barva trička jeho odstín ještě více zvýrazňovala. Oblečení na něm zářilo. Je možné, že v únoru má někdo takové opálení? Přijel zrovna od moře? Bude mít opálené plavky? Nosí tanga? Nad čím, sakra, přemýšlím?!

„Jsi rozkošný,“ jeho hlas rozvibroval mé ruce, které se ho stále dotýkaly. Zároveň se mi postavily chloupky na zátylku. Vedl mě níže a já nechápal, jak to ten chlap dělal. To jako přes den trávil čas v posilce a přes noc ukazoval, co si poctivě vydřel? Do té doby jsem si myslel, že takové břišní svaly jsou jen výplod hollywoodských scénáristů, ale nyní jsem je měl přímo před sebou, před očima a pod rukama.

Vzpamatoval jsem se, až když prsty zavadily o drsnou džínovinu a… no… celkem výrazný hrbolek.

Cukl jsem sebou a chtěl se mu vyprostit. Neexistuje náhodou nějaké nepsané pravidlo: na striptéry se nesahá? Ve všech filmech to tak přeci je. Pak z toho má dotyčný akorát problémy.

„Je tohle dovolené?“

Slabě se zasmál a v další chvíli mě znovu přitlačil na dveře. Jediným pohybem, který připomínal plazení hada, se na mě nalepil. Mé ruce zůstaly uvězněné a s nimi i celý zbytek mé maličkosti. Kruci, jestli ten týpek bude chtít, rozmačká mě vlastní vahou. Měl jsem zakloněnou hlavu, abych mu viděl do obličeje a tíha jeho těla ze mě začínala vymačkávat již tolik nedostačující kyslík.

„Zlatovlásko, ty mě vážně dostáváš, můžeš všechno,“ šeptal mi do ucha a já jsem při jeho slovech automaticky zavřel oči. Jak, sakra, všechno?! Do čeho mě ty slepice uvrtaly?

„Ale než s tou srandou začneme,“ zvětšil tlak na mé ruce. „Tak si dáme sprchu. Takže… vyrveš si mě z toho?“

Povolil sevření, ustoupil a já se díky tomu konečně nadechl. Sjížděl mě pohledem a vysílal neslyšnou otázku. Díky tomu, že jsem měl znovu přísun kyslíku, má hlava začínala spouštět. Nedělá to ten týpek takhle náhodou naschvál? Dotek přes oblečení možná nebude problém, třeba mě chce sám nabudit, abych udělal něco špatně. Vysvléct ho? U toho se určitě dotknu holé kůže, a to už by mohl být problém. Vždyť na sobě ještě nemá ani masku! Ten sexy parchant mě chce uvrtat do průseru! Co by se mohlo stát, kdyby na mě vyrukoval, že jsem překročil pravidla? Vždyť mi ještě ani žádné nesdělil. Nechce ze mě takhle náhodou dostat další prachy? Jakože… hele za ty své šmátravé ruce mi teď vysolíš ještě litr navíc?!

Kruci… když jsem ho měl takhle před sebou, tak bych mu prachy navíc i s chutí dal, ale byl jsem totálně na suchu. V kapse u bundy bych vydoloval možná tak stovku. Holky mě ujistily, že mu platit nebudu, protože všechno už mělo být v ceně. Prý se za spodky hotovost u nás nedává, no… a proč asi… protože se jich nemáme dotýkat! Sakra, chlape ty jsi vykutálenej! Přišel s nápadem ze mě vytřískat víc už na začátku? Nebo si mě na té chodbě vyzkoušel, a když zjistil, že na něj reaguju jako štěně na páníčka, tak si řekl, na tobě si namastím kapsu?

„Ehm…“ odkašlal jsem si, abych si srovnal hlas a nezněl jako nějaká vykolejená puberťačka. Stačilo, že jsem si vedle té usmívající se hory s modrýma očima, tak skutečně připadal. „Nemohly bychom to udělat, tak… jak… je… zvykem?“ Kdepak na mě si nepřijdeš. Ale proč koktám, fakt nechápu!

„Zvykem?“ opakoval po mně, asi jsem mu zrovna vypálil rybník.

Ha… dostal jsem ho! Měl jsem chuť mu vpálit, že jsem ho prokoukl, ale čím bych si asi pomohl. Byli jsme obr a malá holka v jedné místnosti bez dalších svědků, kdybych ho naštval, tak by mohlo jít jen o tvrzení proti tvrzení. Jak bych dokázal, že jsem neudělal nic, co nemám. Není už jen to, že jsem s ním v koupelně trošku mimo pravidla? Na studenta práv nejsem zrovna nejbystřejší! Proč se prostě nechová jako ve všech těch filmech. To jsou teda narozeniny!

„Však víš, svlékni se a já… já…“ kruci, mluv! Nadechl jsem se. „Já se budu dívat,“ to chtělo odvahu říct, sám jsem nechápal, kde se ve mně vzala. Možná už zapracovalo zoufalství, které jsem začal pociťovat, jen jsem si nebyl jistý, zda kvůli té prekérní situaci, nebo z toho proklínání sám sebe, proč jsem si nevybral nějakou hotovost.

„Tak to jsem nečekal,“ zazubil se na mě a roztomile prohrábl černé vlasy. „Většinou už ze mě v tuhle chvíli všichni strhávají hadry,“ skousl si ret.

Jo, na mě si jen tak nepřijdeš… obírání nebohých nadržených zákazníků je tvůj běžný postup, že jo.

„Takže se chceš jen dívat?“

Kruci… chlape, proto tu přeci jsi! Vážně mu mám vysvětlovat, jak ve své práci postupovat?

„Princezno, chceš to nechat celé na mně?“ mrkl a naznačil rukou, že se začne svlékat. „Budeš mnohem víc submisivní jedinec, než jsem tipoval.“

Vyvalil jsem na něj oči… o čem to teď mele?

„Příjemná změna. Budeš moje třešnička na konci kariéry.“

Tak, teď jsem se totálně ztratil.

„Pozorně se dívej, Zlatovlásko.“

Uchopil tílko uprostřed svého těla… ozvalo se praskání a následně se přede mnou objevila holá svalnatá hruď. Serval ho ze sebe jako nějaké zvíře. Evidentně se dobře bavil, protože mě celou dobu pozoroval. Uculoval se a já byl v transu. Sledoval jsem, jak se mu oblečení měnilo pod rukama v nepoužitelné cáry.

Cítil jsem se, že mě zavalil obří balvan a vymáčkl ze mě všechen vzduch i odhodlání. Možná, kdyby to probíhalo, tak jak jsem si představoval. Kdybych seděl na židli a on by kolem mě tancoval. Kroutil se. A místo obyčejného běžného oděvu ze sebe strhával nějaký promyšlený kostým a předváděl při tom nějakou super sexy šou, tak bych jeho předváděčku nevnímal tak divně. Ale když jsem měl před sebou týpka v normálním oblečení, který si úplně bez jakéhokoliv namáhání a bez speciální grimasy rozerval svůj oděv, mrsknul ho po mně a začal si rozepínat džíny, to jsem prostě nevydržel.

Zavřel jsem oči. Moje sebevědomí, jestli jsem vůbec před ním nějaké měl, bylo pryč a já si připadal, že tím pozorováním dělám něco velmi nevhodného. Připadal jsem si jako šmírák.

„Hele!“ ozval se dotčený hlas. „Co to má být?“ Slyšel jsem kroky a pak mi byl prudce zvednut obličej. „Podvádíš!“ Zíral jsem do modrého jasu a čím dál víc byl přesvědčený, že ta barva nemohla být přirozená. „Říkal jsi, že se budeš dívat a teď zavíráš oči?“

Zamrkal jsem a stiskl rty k sobě.

Mám se mu omluvit? Zaplavil mě pocit, že ano, ale netušil, jestli za to, že na něj civím, nebo, že jsem chvíli necivěl.

„Se ti nelíbím?“

Odstoupil ode mě. Šílené, že svou otázku myslel vážně. Propichoval mě pohledem a pak se pomaličku otáčel.

„Je na mě něco špatně? Nejsem tvůj typ?“

Jak by mohl nebýt? Jak si vůbec někdo jako on něco takového mohl myslet? Ukazoval mi své tělo jen v červených boxerkách. Celou tu svou otočku provedl opravdu velmi pomalu, abych si ho dosytnosti prohlédnul.

„Ne… ty… totiž.“

„Nejsem?“ zůstal na mě koukat s překvapeným výrazem.

„Ne… ne, jako že nejsi, ty jsi samozřejmě a ne že…“

Co to kecám? Urazil jsem ho. To se může stát jenom mně. Jen já můžu říct totálnímu sexoušovi, týpkovi, který se mi přišel předvést, něco tak matoucího. „Jsi nádhernej! Fakt, ty…“

„Vzal jsem ti dech?“ uculil se a udělal ke mně krok. „Ztratil jsi slova?“

Znovu se přiblížil. Tiše jsem kývl. Bude lepší, když přestanu ze svých úst vypouštět kraviny a nechám ho, aby se přede mnou vysprchoval.

„A to jsi, cukroušku, ještě neviděl to hlavní,“ s těmi slovy ze sebe stáhl i poslední kus oblečení, v tu chvíli jsem se otočil zády.

Srdce mi splašeně bušilo. Oči jsem pevně svíral a do rtu si zřejmě prokousl dírku. Moje nervy, mám tohle zapotřebí? A co jsem jako čekal? Že se vysprchuje ve spodním prádle? Proč se tak stydím? Je tu přeci od toho, aby se svlékl, ale… sakra!

„Tak to si děláš už ale prdel! Hele, tak tohle teda ne,“ ozvalo se za mnou. Následně mě silou otočil.

„Ani trošku úcty?“

He? Co prosím? Otevřel jsem oči a poctivě jsem je namířil směrem vzhůru.

„Co takhle úcta k penězům, které za tebe kámošky vyplázly? Hele, fakt nejde zrovna o malou částku. Nadstandard je za pořádný ranec, princezničko. Vážně je takhle pročučíš do vlastních víček? Pozor, prachy nevracím!“

Zněl naštvaně. Hlas mu zhrubl a oči o to víc svítily. „A co třeba nějaká úcta ke mně? Se tu snažím, abychom se připravili na zbytek večera a ty… ty se ode mě otočíš?“ chytil mě za bradu, zřejmě sám poznal, že jsem chtěl pohledem zas uhnout pryč. Kamkoliv, jen ne k němu. „To se nedělá! Jsi nevychovaná Zlatovláska!“

Při poslední větě se usmíval a doplnil: „Asi bych tě měl potrestat,“ zašeptal mi u ucha a pak mě do něj kousl.

Vypískl jsem, protože něco takového jsem nečekal. Co si to dovoluje? Kde si myslí, že je? Proč na něj ještě neřvu!? Proč mu něco neřeknu? Proč stojím jako přikovaný a nechám si od něj okusovat a následně také olizovat ucho? Co je to se mnou? Co je to s ním? Copak se zcvoknul? Hej, striptére, klidni hormon!

„Zlobivé princezny si zaslouží trest,“ zamručel a pak chytil mé ruce a s plesknutím si je přitlačil k tělu. Jop… byl nahý! Už nebylo pochyb. A měl ten nejtvrdší a zároveň nejhebčí zadek, na který jsem si kdy sáhl. Co sáhl, který jsem byl nucený pod nátlakem prohmatat a prohníst. „Jestli znovu takhle zavřeš oči, tak si najdu mnohem citlivější místo, kde tě rafnu,“ zašeptal.

„Tohle můžeme?“

Proč se vůbec ptám v množném čísle? Copak dělám něco špatně? Jestli přijde s tím, že jsem udělal něco přes čáru, tak bych si měl zřejmě co nejrychleji vyfotit svůj lalůček, protože ten bude mým důkazem, že jsem vlastně oběť. Tedy… oběť… no… jak se to vezme. Z toho, jak mi šílel dech, mi hučelo v uších, mi pulzovalo celé tělo a řvalo v hlavě: Bože jo, po takové době, konečně. Tak z toho všeho jsem o sobě nemohl mluvit jako o oběti. Mí profesoři by možná byli jiného názoru, protože nátlak je stále nátlak, ale kruci… mně se ten nátlak nepopíratelně líbil. Ať se mnou hrál jakoukoliv hru, tak v ní byl zatraceně dobrý.

„Hm, sakra,“ odtáhl se a udělal ode mě krok. „Přeskakujeme! Nejdřív sprcha a až pak sranda! Takže dolů s tím.“

Jediným rychlým pohybem ze mě stáhl tričko. Ani jsem u toho nestihl muknout. Nestihl jsem nic jiného než se s hrůzou otočit. Ať si říká, co chce, nemám zavřené oči, doslova je třeštím.

„Co děláš?!“ tiskl jsem paže ke své hrudi, jako bych zakrýval něco víc než jen plochou bílou kůži. Ale copak jsem se mohl takhle postavit před někoho jako on? Směšné!

„Proč se mám svlékat i já?“

Nespletl sis, chlape, trošku role?

„Se chceš sprchovat v oblečení?“ hladil mě od ramen k loktům a zanechával za sebou cestičku z mých postavených chloupků.

„Myslel jsem, že se budeš sprchovat ty?“

Co ze mě vycházelo za hlas? Takhle vyděšeně přeci nezním. To není můj hlas. Nechápal jsem, co se děje, proč se to děje a co bylo nejhorší, ani jak z toho ven. Zvládnu zdrhnout? Chci vůbec zdrhnout? Proč se prostě nevysprchuje, neoblékne, pak nesvlékne a… vážně mi až teď došlo, že je něco zatraceně hodně špatně?!

Vzdychl a jeho dech mě zamrazil na krku.

„Jsi mě špatně pochopil. Do sprchy půjdeme oba. Společně. Taková jsou pravidla.“

„Pravidla?“ krásně mi nahrál. Konečně jsem získal ztracenou odvahu a odhodlání. „Nemůžeš mi jen zatancovat a vypadnout?“

„Tancovat?“ jeho hlava se objevila vedle mé. Bylo děsivé, jak velký ten chlap byl. Na co se jako ptá?

„No… co se bude dít pak, na tom se domluvíme až po sprše, jo?“ začal mi rozepínat kalhoty. Kruci! On to myslel vážně!

„Ale…“

„Vlastně nevíš, co tvůj balíček všechno zahrnuje, že? Holky to pro tebe chtěly ohromný překvápko, ale asi ti mohly alespoň něco málo nastínit,“ otočil mě a vpíjel se do mě očima. „Pro začátek ti řeknu, že společná sprcha je základ každé návštěvy u klienta. Té se nevyhneš. Smyjeme ze sebe pot a provedeme očistu, abychom pak neměli problém s doteky.“