1000
ŽIDOVSKÝCH
ANEKDOT

Pavel Šmakal

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2009

Copyright © Pavel Šmakal

Illustrations © Pavel Šmakal

Tištěná kniha: ISBN 978-80-7428-009-2

ePUB: ISBN 978-80-7428-097-9

MOBI: ISBN 978-80-7428-098-6

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Přijde Kohn k Roubíčkovi…

Karel Čapek kdysi řekl, že hledat nové anekdoty je prakticky nemožné. Existují prý na světě stejně dlouho jako lidé, a tak jen doznávají nových podob shodně s vývojem lidstva.

Stejně nemožné by bylo hledat autory jednotlivých anekdot, a tak nám nezbývá než se spokojit alespoň s vymezením žánrovým, národnostním apod. Jednu z nejvýraznějších skupin pak tvoří anekdoty židovské. Kdo by neznal alespoň jeden vtip, začínající slovy: „Přijde Kohn k Roubíčkovi…“

Jistě se všichni shodneme v tom, že největší kouzlo mají židovské anekdoty, pokud je vyprávějí Židé. Jejich neopakovatelný humor, leckdy tak trochu skrytý, podepřený příslovečnou železnou logikou, není jen prvoplánovým podnětem k smíchu, ale odrazem světa ve své obnažené podobě, bez nadbytečných příkras, dovětků a ornamentů. Lidské vlastnosti jako chamtivost, lakota, hrabivost, ale i hloupost, krátkozrakost anebo naivita jsou povýšeny do role hlavního hrdiny a nemilosrdně pranýřují právě to, co se člověk snaží co nejvíc skrýt.

Jedním z nejpůvabnějších vypravěčů židovských anekdot byl Karel Poláček, ale nejen vypravěčů, on byl také horlivým sběratelem těchto střípků „lidové poezie“ a jejich vykladačem. Kdysi k tomuto tématu řekl: „Židovská anekdota je poetický výraz rasy, která prožila věky v opovržení, v ústrcích a ponížení. Židovskému lidu nebylo dopřáno, aby vybíjel svou energii v usilování po hodnostech, po světské moci a po činech válečnických. Ve dne se Žid zabýval obchodem, lichvou, lékařstvím…, večer pak stáhl záclony, odloučil se od světa a usedl ke stolu, aby přemítal a mudroval nad Písmem svatým a Talmudem. Místo činu miloval slovo. Svoji náklonnost věnoval logice. Nalezl zalíbení nejen v logickém obsahu slova, ale dovedl také pochopit druhou, skrytější stránku slova, která je zjevna dětem a básníkům…, seznal, že slovo má mocnou sílu asociativní a dovede žít samostatně. Proto židovské anekdoty vynikají svou břitkou formou a logickým obsahem…“ Někde přibližně v těchto místech tedy přichází Kohn k Roubíčkovi.

Přijde Kohn k Roubíčkovi, že by se oženil. Roubíček se zamyslí a povídá: „Mám tři dcery. Té nejmladší je dvacet, je krásná, štíhlá, milá, ale bez věna. Té prostřední je třicet, má zadnici jako kolo u vozu, je hádavá, ale dostane deset tisíc věna. Nejstarší dceři je čtyřicet, je zlá, má fousy, kulhá na levou nohu, ale dostane třicet tisíc.“ Kohn se zamyslí a řekne: „A nějakou starší byste, Roubíček, neměl?“

O OBCHODU

Starý pan Kohn se živí tím, že prodává po domech kalendáře. Právě jeden nabízí paní Rozenzweigové, která ovšem nemá zájem.

„Ale paní Rozenzweigová, kalendář přece potřebuje každý! Podívejte se, co tam všechno je! A já jim ho dám za pouhých šest korun. To je téměř zadarmo!“

Konečně si paní Rozenzweigová jeden exemplář koupí. Na schodech potká Kohn Rozenzweiga, začne ho přesvědčovat stejně jako před chvílí jeho paní. Rozenzweig nakonec vyndá žádaných šest korun a odnáší si kalendář. Sotva však otevře dveře, vidí, že jeho manželka si listuje v kalendáři. Málem ho raní mrtvice. Zavolá služebnou:

„Ruth, poběžte rychle za Kohnem, ještě asi nevyšel z domu, a přiveďte ho ke mně!“

Ruth běží a podaří se jí Kohna zastihnout. Vyřizuje mu, že má jít nahoru, ale Kohn se brání:

„Proč bych chodil nahoru, já vím, co mi váš pan Rozenzweig chce. Kalendář za pouhých šest korun! Tady ho máte a pozdravujte pána.“

Ruth mu zaplatí potřebný obnos a odnáší kalendář…

„Nejkrásnější život, pane Blumenfeld, jaký si dovedu představit, je život obchodního cestujícího. Dopoledne si oběhnou zákazníky, odpoledne napíšou objednávky a večer si zadechnou v některé slušné restauraci. Dají si chutnou večeřičku, můžou začít třeba rybou, ale to už oni sami budou vědět, co je dobrý… A kdyby něco nevěděli, tak zatelegrafujou, ano?“

Za tři dny přišel telegram: „V Grandhotelu v Pešti nemají k večeři ryby, co mám dělat?“

Ptá se pan Eckstein svého šéfa:

„Pane šéf, firma Bloch, Porges a synové se dotazuje na našeho bývalého hlavního účetního Roubíčka. Co jim mám napsat?”

„Napište jim, pane Eckstein, že to je vykutálený darebák a podvodník! A že všechno, co umí, se naučil jen u nás!“

Pan Lederer je obchodní cestující a na každou služební cestu nezapomene přibalit do kufru záchranné lano.

Hoteliér, když lano uviděl, se zeptal:

„Pane Lederer, načpak lano máte to lano?“

„Pro případ požáru. Uvážu ihned lano na okno a klidně se spustím dolů na ulici.“

„To je jistě znamenitý nápad,“ poškrábal se na hlavě hoteliér, „ale dovoluji si vás upozornit, že v mém podniku hosté se záchranným lanem musí platit předem.“

„Abeles, voni chtěj na ušití jednoho obleku tři týdny? Vždyť Bůh stvořil celý svět za pouhých šest dnů!“

„To je pravda, ale mezi náma, Teiteles, jim se ten svět líbí?“

„Já že vydělávám?!“ rozhorlil se Weiss, „jak jste na to přišel, pane berní? Denně musím do svého krámu přinášet dvě stě korun!“

„Tak proč nezavřete?“

„Proč nezavřu? Vy jste dobrej! A z čeho bych pak byl živ?“

Klein nabízí panu Hellerovi vilu. Rozplývá se: „To vám je vila, Heller, úplná rozkoš! A ta zahrada! Po několika schůdkách jsou hned v řece, kde je to nejkrásnější koupání!“

„To je všechno hezké,“ na to Heller, „ale co si počnu na podzim nebo na jaře, když stoupne voda, tak ji mám hned ve vile! Ne, z toho nebude nic!“

Ale Klein se nedá: „S nima, Heller, je těžké jednání! Kdepak je vila a kdepak je řeka!“

Už téměř dvě hodiny se snaží starý Weiss prodat šéfovi firmy sadu levného pánského prádla. Ale bez úspěchu. Když konečně rezignuje a začne balit předložené vzorky, povzdechne si: „Pane Pollak, takových zákazníků, jako jste vy, bych chtěl mít dvacet!“

„Jak to?“ diví se Pollak, „vždyť jsem od vás přes veškerou vaši snahu nic nekoupil?“

„Právě proto bych chtěl mít takových dvacet. Já jich mám, bohužel, tři sta!“

„Jak se vám daří, sousede?“ ptá se obuvník Muneles.

„Špatně,“ povzdychne si pekař Turteltaub.

„Vy že se máte špatně?“ podiví se Muneles. „Vy, takový boháč!“

„Prosím vás,“ oponuje Turteltaub, „když musím žít z hladu jiných…“

Udýchaný Tauchnitz přiběhne na policejní stanici:

„Pane komisaři, právě jsem se dozvěděl, že nějaký podvodník se vydává za mého zástupce a za poslední dva týdny vybral od mých zákazníků padesát tisíc korun, což je dvakrát tolik, než vyberou všichni mí obchodní cestující za půl roku. Potřebuji toho člověka ihned zjistit a…“

„To je naše práce,“ přerušil ho komisař, „buďte si jist, pane Tauchnitz, že do týdne ho máme za mřížemi!“

„Ale já nechci, abyste ho zavírali, pane komisaři, já ho chci zaměstnat, když má tak skvělé výsledky!“

Blum a Mayer jsou nejen obchodními společníky, ale dokonce i přáteli. Jednoho dne v kavárně povídá Blum:

„Ty, podívej se, Mayer, už by byl nejvyšší čas, aby ses rozvedl se svou ženou. Nemyslíš?“

„Se Sárou? A proč?“

„Já už jí mám až po krk!“

Povídá Stein Kohnovi:

„Všude ve světě letí socializmus, tedy i my musíme žít jako bratři a o vše se společně dělit. Jsi pro?“

„Pročpak ne?“

„Například, máš-li dva koně, jednoho mi dáš.“

„S radostí!“

„Máš-li dvě krávy, jednu mi dáš!“

„To se rozumí samo sebou.“

„Máš-li dvě slepice, dáš mi jednu?“

„Tak to ne! Nikdy!“

„Proč? Koně nebo krávu bys mi dal a slepici ne?“

„Protože mám jen jednoho koně a jednu krávu, ale slepice mám dvě.“

Goldberger uzavřel velkou pojistku proti požáru. Ve smlouvě bylo ustanoveno, že musí mít v obchodě hasicí přístroj. Jednou ho navštíví přítel, uvidí za dveřmi minimax a ptá se:

„Co je v tom?“

„Co v tom bylo, nevím, ale teď je tam benzín!“

Sedí Muneles ve svém krámku mezi starým haraburdím. Náhle do obchodu vrazí neznámý muž a namíří na Munelese revolver se slovy: „Peníze, nebo…!“

Muneles se podívá na zbraň a klidně povídá:

„Můj ty bože, starý zachovalý bubínkový revolver, ročník asi 1923, ten už jsem dlouho neviděl. Kolik bych za něj mohl dát? Tak pět šest korun, víc ne, pane…“

Schleim přijde do obchodu a stěžuje si:

„Mauschitz, poslouchají, včera jsem u nich koupil deštník a vy jste řekl, že mi za něj ručíte dva roky.“

„No, ručím.“

„To je mi pěkná záruka! Dneska mi ho někdo v kavárně ukradl!“

Bergman je snaživý obchodní cestující, který se nedá ničím odradit. Když mu šéf nějaké firmy řekne, že nemůže nic objednat, protože má dostatečnou zásobu, namítne:

„Směl bych vám ukázat naše poslední exkluzivní vzorky?“

„Ne, děkuju, to by byla zbytečná ztráta času.“

„Tak mi tedy laskavě dovolte, abych se na ně aspoň sám podíval, potěšil zrak, vždyť naposledy jsem je viděl před týdnem…“

Kohn a Klein obchodují s módním zbožím. Doba však není příznivá a obchod je oba neuživí. Nakonec se rozhodnou, že jeden se nechá pojistit, a právě on jako nešťastnou náhodou spadne z okna. Hodili si mincí a los určil Kleina. Naposledy si podali ruce a Klein se vrhl z okna jejich obchodu, který sídlil v pětapadesátém patře mrakodrapu.

Když Klein letěl kolem obchodu v dvacátém patře, kde byl Liebigův módní salon, volá zpátky na svého společníka:

„Kohn, příští rok půjdou krajkové límečky!“

„Jediná zásada, která vede při obchodě k úspěchu, je poctivost. Podívej se, Samueli, já se tím heslem řídil celý život a stejně tak mí společníci Grünbaum a Nagel. A vidíš, dotáhli jsme to velmi daleko. Naše firma je jednou z největších v kraji. Dám ti příklad. Karpeles mi přinesl včera třicet tisíc korun, které mi byl dlužen. Když odešel, přepočítal jsem je ještě jednou a zjistil jsem, že se o tisíc korun předal. A co jsem tedy udělal jako poctivý obchodník? Dal jsem třetinu svým společníkům!“

Obchodní cestující Teiteles bere na všechny obchodní cesty svou ženu Rachel. Ohrenstein se ho jednou zeptal: „Proč vozíš svou ženu všude s sebou?“

„Ona je strašně škaredá,“ vysvětluje Teiteles, „tak abych jí nemusel dávat polibek na rozloučenou.“

Wurzel s Roubíčkem se potkají na nádraží:

„Kouknou se, Roubíček, já jich často vídám v klubu a v synagóze a oni se mě nikdy ani nezeptaj, jak mi jdou kšefty.“

Roubíček se zamyslí a pak povídá:

„Poslechněte, Wurzel, jakpak jim jdou kšefty?“ Tázaný jen mávne rukou: „Ále, ani se neptaj…“

Löwy roztahuje v krámku látky a říká zákazníkovi:

„Neváhejte! Této látky jsem dnes prodal už tisíc metrů! Víte, co to znamená?“

„Vím,“ na to Fuks, „že jste jí prodal deset metrů.“

Stařičký Grünbaum leží na smrtelné posteli. Oči už mu neslouží, a tak se s námahou ptá:

„Jsi tady u mne, Ester?“

„Ano, Icik, jsem.“

„A co můj syn Isidor, je tu?“

„Tady jsem, otče.“

„A co tvoje žena Rebeka, moje milovaná snacha, je tu také?“

„To víte, že jsem tady, tatínku.“

„A co můj vnuk Samuel?“

„Jsem u tebe, dědečku.“

Tu se stařičký Grünbaum s námahou zvedne na loktech:

„Tak mi hergot řekněte, kdo je teda ve kšeftě?!“

Moric Lederer se rozhodl osamostatnit a otevřel obchod s rybami. Nade dveře nechal pověsit nápis: „DENNĚ ČERSTVÉ RYBY, PRODEJ ZDE.“

První se objevil v krámě Josl:

„Lederer, co to tam dali za nesmysl?“

„Něco se jim nelíbí, Josl?“

„Čerstvé ryby, Lederer, koho by asi napadlo, že jejich ryby nejsou čerstvé, kdyby to neměli na štítě?“

„To je pravda,“ souhlasil Lederer a odstranil slovo ,čerstvé‘.

„Ještě moment,“ pokračuje Josl, „proč tam dali slovo ,prodej‘? To je přece nad slunce jasnější, že je nebudou dávat zadarmo.“

A Lederer odstranil slůvko ,prodej‘.

„Teď to slůvko ,denně‘. Jestli ty jejich ryby budou opravdu čerstvé, tak je to snad zbytečné…“

„Mají pravdu,“ vzdychl Lederer a odstranil slůvko ,denně‘.

„A pročpak tam dali to ,zde‘? Přece ty ryby nebudou prodávat za rohem nebo naproti?“

A Lederer odstranil i ,zde‘ a nápis nade dveřmi jeho nového obchodu teď hlásal:

„RYBY“

Josl spokojeně pokýval hlavou. Ale sotvaže odešel, objevil se Stein a ptá se:

„Lederer, proč vůbec tam dávají nějakou ceduli?“

„Aby zákazníci věděli, co prodávám.“ Stein zakroutí hlavou:

„Oni žádnou ceduli nepotřebují, vždyť ty jejich ryby smrdí na sto honů!“

Karpeles šel kolem krámku, který měl ve výkladní skříni pouze stolní hodiny. Vešel tedy dovnitř a zeptal se: „Za jak dlouho by mi opravili kapesní hodinky?“

Muž za pultem pokrčil rameny:

„To vám nemohu říct, víte, já nejsem hodinář, já jsem specialista na obřezávání.“

„Ale proč teda maj ve výloze ty hodiny?!“

„No, a co byste mi radil, abych si tam dal?“

Potkají se dva židovští obchodníci, Geduldiger a Jeiteles.

„Tak co, Mojše, už jsi vyhořel?“

Jeiteles se rychle rozhlédne kolem a přiloží ukazováček ke rtům:

„Pssst, Chaime, až příští týden…“

Malý David si strašně přeje k narozeninám psíka. Jeho otec Pick se po čase nechá přesvědčit a jde s ním do obchodu. Tam zjišťuje u prodavače cenu psů a ten mu ochotně vysvětluje:

„Tenhle veliký stojí osm set korun. Tamten menší tisíc, ten ještě menší patnáct set a ten úplně nejmenší je za tři tisíce.“

Otec Pick se vyděšeně ptá: „Prosím vás, a co by stál u vás žádný pes?“

Starý Goldberg stojí na chodníku před krámem a láká dovnitř malou Pavlínku Brouzdalovou:

„Pročpak, slečinko, jste ke mně přestala chodit nakupovat?“

„Slyšela jsem, že vy, Židi, jste nám ukřižovali Ježíška.“

„Tak to já ne, Pavlínko, to udělal ten z krámu naproti, Tauchnitz!“

Potká Blum Jenkela a zajímá se o jeho rodinu:

„Jakpak si vede ten tvůj nejstarší syn, Moric?“

„Výborně! Je z něho právník a má tolik případů, že už ani žádné nové nebere!“

„Jak se daří tvé dceři Bertě?“

„To dítě mi dělá jenom radost! Zrovna se vrátila z úspěšného turné po severoamerických městech!“

„A Mojše, tvůj mladší syn, co ten dělá?“

„Co by asi mohl dělat? Je pořád v tom svém krámku s obnošeným šatstvem na trhu. Mohu ti říct, Blume, že bez něho bychom všichni umřeli hladem…“

Roubíček dostal hlad, a tak se vypravil do obchodu. Pršelo, a tak zapadl do nejbližších, nepříliš košer Potravin. Koupil si nějakou zeleninu a potom se s předstíraným nezájmem zeptal:

„Co stojí ta, no, ta slanina?“

Vtom se zablesklo a velmi blízko uhodil hrom. Roubíček leknutím nadskočil, pak pohlédl k nebi:

„Vždyť já se jenom zeptal, poprvé v životě... Snad nemusí být hned až tak zle…“

Na haličském nádraží se potkají Izák s Abrahámem. Izák se ptá:

„Tak kampak jedou?“

„Do Lvova, nakoupit zboží.“

„Abrahám, proč se mi pokoušejí lhát?“

„Ale já nelžu!“ brání se Abrahám. „Copak jsem jim už někdy lhal?“

„Abrahám, já jich přece znám skrz naskrz! Když řeknou, že jedou do Lvova, tak chtějí, abych si myslel, že jedou do Varšavy. Ale já náhodou velmi dobře vím, že jedou skutečně do Lvova. Tak proč se mi, Abrahám, pokoušejí lhát?“

Rozenbaum je majitelem obchodu s pánskými košilemi a velice si na něm zakládá. Právě se vrátil z cesty po Evropě a chlubí se svému společníkovi Marmorsteinovi:

„Představte si, byl jsem i ve Vatikánu a přijal mě osobně sám papež!“

„Nepovídejte, sám papež? A jak vypadá?“

„No, takový jemný člověk, silnější, oduševnělý, řekl bych, třiačtyřicítka a prodloužený rukáv…“

Majitel pánského krejčovství Veilchenduft se rozplývá:

„Tierfelder, oni jsou můj krajan a krajanům já vždycky udělám extra cenu. Tady se podívaj, to je nejlepší oblek, jaký u mě mohou dostat. Ale podívají se – jestli já jim řeknu sto dolarů, které tu vidí na cenovce jasně napsané? Ani nápad! Tolik by u mě zaplatil každý běžný zákazník, ale ne krajan! Ani devadesát dolarů si od nich nevezmu, ba ani osmdesát! Pětasedmdesát je moje cena pro krajana! Ani o cent víc!“

Pan Tierfelder se zarazí, ale pak povídá:

„Ajajaj, Veilchenduft, proč by měli prodělat jenom proto, že jsou můj krajan? Vždyť oni nejsou můj krajan o nic víc, než já jejich! Tak kolikpak já jim asi za ten jejich nejlepší oblek zaplatím? Čtyřicet dolarů? Ani zdání! To bych zaplatil cizinci, ale krajanovi nikdy! Kdybych jim dal padesát, to bych se musel do smrti stydět a nikdy bych se jim nemohl podívat do očí! Že jsou to oni, Veilchenduft, jejich je čtyřicet pět dolarů, to je moje cena pro krajana, ani o cent míň!“

A oba si spokojeně plácli…

Josl měl krásný briliantový prsten. Když ho uviděl Weiss, začal Josla přemlouvat, aby mu ho prodal. Nakonec se Josl nechal umluvit a prsten mu prodal za třicet tisíc.

Když se vrátil domů, žena se ho zeptala, kde má prsten.

„Prodal jsem ho Weissovi.“

„Přeskočilo ti?“

„Ale dostal jsem za něj třicet tisíc!“

„Okamžitě ho přines zpět, je to památka po mé matce!“

Josl tedy navštívil Weisse, vysvětlil mu situaci a žádal prsten zpět.

„Dobře,“ na to Weiss, „dám ti ho, ale za třicet jedna tisíc, protože už jsem ho daroval ženě a mohu ho prodat jenom tehdy, když se to vyplatí.“

Nebylo vyhnutí, Josl tedy koupil prsten zpět za třicet jedna tisíc a donesl ho domů.

Ještě ten večer se manželka zeptala Weisse, kde je ten nový prsten.

„Musel jsem ho vrátit Joslovi, ale vydělal jsem na tom tisícovku!“ utěšoval ji.

„Co je mi po nějaké tisícovce, daroval jsi mi ho k narozeninám a já ho chci!“

Weiss se tedy vydal k Joslovi, vysvětlil mu situaci a požádal ho, aby mu prsten prodal.

„Dobře, prodám,“ řekl Josl, „ale jen za třicet dva tisíc, aby se mi to vyplatilo.“

Weiss tedy koupil prsten s tisícovou přirážkou.

A tak prodávali a kupovali prsten, až částka dosáhla čtyřiceti tisíc korun.

A tehdy se Josl dočkal překvapivé Weissovy odpovědi:

„Nemůžu ti prodat prsten, protože jsem ho včera prodal bohatému Američanovi za padesát tisíc!“

Josl spráskl ruce: „Weiss, ty ses zbláznil! Z čeho teď budeme žít?!“

Když pánové Klein a Goldberg otvírali svůj první nový obchod, rozhodli se z taktických důvodů napsat na vývěsní štít „O’ Hara & O’ Hara“.

Přišel první zákazník, chvíli zkoumal zboží a pak se zeptal:

„Mohl bych mluvit s panem O’ Harou?“

Oba majitelé na sebe pohlédli a jeden z nich povídá:

„Jistě, pane. A s kterým panem O’ Harou byste si přál mluvit? S panem Kleinem, nebo raději s panem Goldbergem?“

„Pane šéf, támhle venku před kvelbem stojí jeden chudák s dřevěnýma nohama,“ vyrušil příručí majitele obchodu, pana Storcha.

„I dejte pokoj,“ na to oslovený, „vždyť vědí, že dřevěné nohy nevykupuji.“

Na onom světě se potkali Tauchnitz s Porgesem a zašli do kavárny. Objednali si kávu a všimli si, že u vedlejšího stolu sedí Beneš s Husákem a hádají se.

„Vy jste prodal v třicátém osmém republiku Němcům,“ povídá Husák.

„A vy zase v šedesátém osmém Rusům!“ odvrací útok Beneš. Tauchnitz se podívá na Porgese a praví obdivně:

„To jsou pane obchodníci! Takový póvl a oni ho prodali hned dvakrát!“

Obchodnická rutina:

V sobotu mají Židé šábes, ale když jde o kšeft, klidně přepíší datum.

Bloch přijímá nového obchodního cestujícího. Zájemci povídá:

„Vědí, já potřebuji tak schopného zástupce, aby dokázal prodat třeba Eskymákovi ledničku!“

„No, jednou se mi podařilo prodat arabskému emírovi, který měl sto padesát osm žen…“

„Emírovi? To nic není, ten koupí všecko!“

„Možná, ale mně se podařilo prodat mu nafukovací pannu!“