ČERNÁ SANITKA
A JINÉ DĚSIVÉ PŘÍBĚHY

Copyright © Petr Janeček, 2006, 2012

© Nakladatelství Plot, Praha

Illustrations © Toy_box, 2006, 2012

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

ISBN:

Původní tištěná verze: ISBN 80–86523–74–8

ePUB: ISBN 978–80–7428–095–5

MOBI: ISBN 978–80–7428–096–2

PODĚKOVÁNÍ

Autor by chtěl poděkovat všem svým informátorkám a informátorům za to, že se rozhodli podělit se o své historky se čtenáři. Nemohu na tomto místě poděkovat všem, ale v první řadě patří můj dík uživatelům diskuzních serverů nyx.cz a cyber.cz, dále pak Matěji Bartákovi, PhDr. Zdeňku Beránkovi, Mgr. Ondřeji Fialovi, Mgr. Petru Floriánkovi, Mgr. Mirce Janečkové, Mgr. Kateřině Mackové, Lence Ničové a Toy_box.

Zvláštní poděkování náleží kolegům Mgr. Janu Lufferovi a Mgr. Adamu Votrubovi, badatelům v oboru pověsti, kteří mi dali laskavé svolení zařadit do knihy některé současné pověsti z jejich archivů. Rád bych poděkoval i všem pracovníkům knihovnických a badatelských institucí, kteří mi pomohli se sháněním odborné literatury. V první řadě patří můj dík pracovníkům Knihovny Etnologického Ústavu Akademie věd ČR v Praze, pracovníkům Perry-Castañeda Library na Texaské univerzity v Austinu a pracovníkům Universitätsbibliothek Graz na Karl-Franzens-Universität ve Štýrském Hradci.

Tuto knihu věnuji svým rodičům.

PŘÍBĚHY, KTERÉ SE VAŠIM ZNÁMÝM OPRAVDU NESTALY

Vyprávěl vám někdo tu historku o nakažených injekčních stříkačkách, nastražených na sedadle v autobuse? Stala se přece tetičce známého vašeho kamaráda. Nebo to snad byl známý kamaráda vaší tetičky? Jezdila po Čechách opravdu děsivá černá sanitka unášející děti? Kdo vlastně zabil spolubydlící studentky na vysokoškolských kolejích? Dopadla už policie konečně vraha číhajícího na ženy u supermarketů? Který herecký zájezd vlastně odvezl opilého cyklistu spícího v příkopu na druhý konec republiky? Komu se přihodily komické úrazy s malým kocourkem a gigantickou explozí na záchodě? A jak to vlastně bylo s žiletkami na tobogánu, kočičím drápkem v čínském bufetu a legendárním spermatem v kebabu?

Folklor není pouhou záležitostí minulosti, ale žije i v naší moderní společnosti – v podobě současných pověstí a fám. Tyto příběhy, někdy označované i jako městské pověsti (urban legends), jsou moderním ekvivalentem dávných mýtů a legend. S historkami tohoto typu, vyprávěnými jako pravdivé příběhy, které se přihodily „kamarádovi kamaráda“, se setkává každý z nás. Narážíme na ně během každodenních hovorů v práci, při rodinných oslavách či během posezení v restauraci. Ve svébytné podobě kolují i v novinách, televizi a internetu.

Příběhy obsažené v této knize, sebrané od lidí nejrůznějšího věku, povolání, vzdělání i místa bydliště, jsou právě takovými historkami, vyprávěnými při nejrůznějších příležitostech – doma, v zaměstnání, škole, restauraci, klubu či na dovolené. Svými vypravěči a posluchači jsou obvykle považovány za reálné historky, které se přihodily vypravěči, ale daleko častěji členům jeho rodiny, přátelům či známým, tedy konkrétním lidem na konkrétním místě a v konkrétním čase. Většina posluchačů věří, že jejich hlavní hrdina je skutečná osoba z blízkého okolí, nejčastěji známý známého osoby, která daný příběh vypráví.

Nic ale není vzdálenější od pravdy.

Ve skutečnosti se drtivá většina těchto příběhů, vydávaných za autentickou příhodu z reálného života, nikdy nestala. Historky tohoto typu jsou smyšlenými, fiktivními příběhy, kolujícími mezi lidmi v mnoha verzích a variantách. Většina z nich je s drobnými obměnami potvrzujícími jejich autenticitu vyprávěna desítkami lidí na desítkách míst najednou. Řada z nich je rozšířena po celé republice, a velká část dokonce po celém světě. Stejné historky si tak vyprávějí lidé v Česku stejně jako v USA, Anglii, Německu, Argentině či Austrálii. Některé z těchto historek obíhají po uzavřenějších okruzích –mezi lidmi shodného věku (děti, teenageři, pamětníci komunismu), stejného povolání (správci počítačových sítí, vysokoškolští studenti), zájmů (trampové, skauti, návštěvníci rockových koncertů) či bydliště (obyvatelé Prahy, Brna a dalších měst a obcí). Některé z těchto příběhů se vedle ústního podání občas objeví i v médiích – dnes nejčastěji na internetu, ale i v novinách, časopisech, rozhlase a televizi. V mediální podobě mají tyto historky obvykle podobu „věrohodných“ varování a zpráv, nebo podobu „zaručených“ historek z pestrého života našich herců, bavičů a celebrit. Ať už jsou ale tyto příběhy vyprávěny celebritou na televizní obrazovce před miliony více či méně se bavících diváků, chlapy v hospodě, studentkami na vysokoškolské koleji, mládeží na technoparty, trampy u táborového ohně či dětmi na skautském táboře, vždy se jedná o folklor – tedy ústně tradované fiktivní příběhy, kolující v mnoha variantách.

V knize naleznete například strašidelné pověsti o vrazích a maniacích ohrožujících nevinné studentky na vysokoškolských kolejích, osamělé řidičky či milence v autě, ale i příběh o vraždícím přízraku německého vojáka z druhé světové války. Další kapitolu tvoří příběhy o podivných a většinou nevítaných přísadách, které se – alespoň dle současných pověstí – mohou objevit ve vašem jídle v některých prodejnách rychlého občerstvení a etnických restauracích. Ještě horší nebezpečí než návštěva určitých restaurací údajně skýtá konzumace alkoholu a především drog nejrůznějšího druhu. Dále se dozvíte o nebezpečích spojených s orálním sexem, masturbací nevhodnými předměty a některých trapných situacích spojených s erotikou a nahotou. Ještě nebezpečnější může být neopatrné zacházení s předměty typu žárovka, středověký sandál a především moderní typ kontejneru s miniaturním vhazovým otvorem. Velká a nečekaná nebezpečí skýtá samozřejmě i svět zvířat a rostlin, zvlášť jejich nechtěná kombinace (konkrétně banánovníku s exotickým členovcem). Fatální konec (někdy doslova!) mohou mít i na první pohled poměrně nevinné akce jako rodinný výlet s babičkou, pouštění modelu letadla v určité pražské čtvrti či spánek v příkopu u silnice. Velké množství zajímavých zážitků skýtá dle současných pověstí i jízda prostředky městské hromadné dopravy (zvláště je-li spolucestujícím pankáč) a samozřejmě vlastním automobilem. Přímo líhní současného folkloru jsou pak školy a dětské tábory, kde se – mimo jiné – vypráví o děsivém duchovi spisovatelky Boženy Němcové. Pro pamětníky uvedeme i několik pověstí z období vlády komunistického režimu, na kterých názorně uvidíte, že tento režim podporoval – v tomto případě nevědomky – ústní slovesnost i trochu jiným způsobem než jen folklorními soubory písní a tanců. Na závěr se dozvíte o některých specifických postupech využívání moderní výpočetní techniky, které jsou údajně používány v některých kancelářích.

Příběhy tohoto typu jsou odborníky obvykle označovány jako současné pověsti (contemporary legends), ale jsou známy i jako městské pověsti (urban legends), moderní pověsti (modern legends) či městské mýty (urban myths). Současné pověsti jsou pozoruhodné, ale zdánlivě věrohodné příběhy, které se vždy přihodí „kamarádovi vašeho kamaráda“. Tyto fiktivní příběhy jsou –vedle anekdot – nejrozšířenějším typem ústně šířeného folkloru v současnosti. Moderní folklor tohoto typu lze nalézt po celém světě, ale vykazuje i celou řadu paralel s tradičním folklorem – tedy starobylými mýty, pověstmi, legendami a pohádkami. Podobně jako tradiční folklor, pojednávají i současné pověsti a fámy o hororových, záhadných, komických či společensky nevhodných tématech, a týkají se obvykle nadpřirozena, násilí, sexuality, úrazů a lidského selhání. Narozdíl od starých mýtů a pověstí ale odrážejí také prvky naší moderní technické civilizace – vystupují v nich počítače, automobily a mikrovlnné trouby stejně jako fast foody, nadnárodní korporace a státní úřady. Jejich hrdiny jsou obvykle obyčejní lidé – naši přátelé, známí a kolegové, kteří se ocitli v nečekaných a překvapivých situacích. Podobně jako tradiční folklor obsahují současné pověsti a fámy skryté poselství – podvědomě vypovídají o pravidlech a normách naší společnosti, o vztazích mezi muži a ženami, strachu ze smrti, ale třeba i o rasismu, xenofobii, nedůvěře k nadnárodním korporacím či o problémech s užíváním drog.

Do naší sbírky bylo zahrnuto více než 130 současných pověstí, získaných od více než 100 vypravěčů z celé České republiky. Příběhy jsme – po vzoru některých zahraničních sbírek moderního folkloru – rozdělili do několika kapitol podle převažující tematiky. Kniha obsahuje hororové a strašidelné pověsti, fámy o nechutných a nečekaných přísadách nalezených v jídle, příběhy o zvířatech a rostlinách, sexu a erotice, alkoholu a drogách, úrazech, neštěstích a omylech, xenofobní a rasistické fámy, automobilové pověsti, pověsti o dopravních prostředcích, dětský, studentský a kancelářský folklor a pověsti z období normalizace. Texty současných pověstí jsou v knize doplněny stručnými komentáři a rozborem vybraných historek. Součástí knihy je i doslov zabývající se světovým i domácím výzkumem moderního folkloru a nástinem problematiky využití motivů současné pověsti v soudobé literární, filmové a hudební tvorbě. Kniha je doplněna seznamem informátorek a informátorů a rozsáhlým seznamem literatury.

Vyzbrojeni znalostí pověstí z této knihy budete moci konečně nachytat všechny členy své rodiny, přátele, kolegy a známé v okamžiku, kdy se vám jako obvykle budou snažit podstrčit nějaký smyšlený příběh jako autentickou historku. Naučíte se vědoucně usmívat a spiklenecky mrkat v případech, kdy vám někdo začne vyprávět historku začínající slovy typu: Kamarádovi mýho kamaráda se stalo..., Kámoška mi vyprávěla drsnou historku, která se stala kolegyni jejího přítele..., popřípadě Tohle se fakt stalo sousedovi gynekologa mojí kadeřnice... Tyto historky se totiž ve skutečnosti nestaly ani kamarádovi vašeho kamaráda, ani jeho kamarádům, dokonce ani kolegům, sousedům či známým jeho kamarádů. Úvodní věty tohoto typu jsou totiž pro současný folklor velmi typické a jsou pouhou moderní obdobou tradičních úvodních formulí starých pohádek jako Bylo nebylo..., Byl jednou jeden král..., popřípadě Za devatero horami a devatero řekami... a jejich cílem je přesvědčit posluchače, že naslouchají skutečné příhodě ze života. Nejčastější úvodní věta současných pověstí Tohle se stalo kamarádovi kamaráda dokonce vedla zahraniční vědce k vtipnému označování těchto příběhů jako FOAFTALES (z anglické zkratky FOAF – friend of a friend – kamarád kamaráda). Jiné fiktivní historky, o kterých jejich vypravěči tvrdí, že je četli v novinách, jsou zase označovány jako RIPs (z anglické zkratky READ IN PAPER – četl v novinách). O všech historkách tohoto typu, ať už je jejich údajný zdroj jakýkoli, ale beze zbytku platí, že jsou zcela smyšlené a nikdy se doopravdy nestaly.

Současné pověsti a fámy se rodí z lidské touhy po tajemnu a příjemném pocitu strachu při jejich poslouchání, nebo naopak z touhy dobře se pobavit a zasmát nad nějakou úsměvnou historkou. V pozadí některých z nich stojí i lidské obavy a zvědavost, přání varovat ostatní před nějakým nebezpečím či touha předat důležitou a zajímavou informaci. Černá sanitka z titulu knihy je příkladem takové varovné historky, která patří k nejznámějším a nejrozšířenějším současným pověstem v České republice. Tato strašidelná historka o přízračném voze, unášejícím děti, zachvátila v 80. letech XX. století prakticky celé tehdejší Československo a stala se synonymem pro historky podobného druhu u nás.

Po USA, Velké Británii, Kanadě, Austrálii, Argentině, Jihoafrické republice, Francii, Německu, Itálii, Španělsku, Nizozemí, Belgii, Švédsku, Finsku, Rakousku, Polsku a mnoha dalších zemích vychází první sbírka současných pověstí a fám konečně i u nás.

1.
ROZSVĚCET SE NEVYPLÁCÍ

Tohle se stalo před několika lety na jedné koleji v Čechách. Dvě vysokoškolačky spolu bydlely na jednom pokoji. Jedna z nich šla jednou večer se svým klukem do hospody někam poblíž kolejí, druhá zůstala sama na pokoji a učila se.

Ta první byla s klukem v hospodě až do zavíračky, a když zavřeli, rozhodla se, že nepřespí na koleji, ale půjde spát k němu domů. Tak se ještě rychle vrátila na svůj pokoj pro bundu, protože venku byla zima.

Vešla do pokoje, a viděla, že je tam tma, takže si řekla, že spolubydlící už asi spí. Nerozsvítila, potmě došla ke skříni, nahmátla poslepu bundu, vzala si ji a odešla.

Ráno, když se vrátila z rande na kolej, tam našla svou spolubydlící mrtvou – zakrvácenou, s podříznutým krkem. Postel byla celá od krve... A když tu mrtvou odvezli, tak našla ležet na nočním stolku mezi skriptama lísteček s nápisem: „KDYBYS ROZSVÍTILA, ZABIL BYCH TĚ TAKY!“

Děsivá historka o zavražděné spolubydlící na studentské koleji, rozšířená po celé republice, se pravděpodobně nikdy nestala. Desítkami, možná stovkami studentek a studentů je tato historka vyprávěna jako pravdivý, reálný příběh, velmi často konkrétně lokalizovaný do některé z mnoha studentských kolejí České republiky. Jejich vypravěči často začínají vyprávění této historky slovy o její autentičnosti, podobným způsobem jako jeden z námi dotazovaných studentů: Ne, to je pravda, to se fakt stalo... Stalo se to na kolejích v Brně, jo, přibližně v tý době, vyprávěla mi to I. Tento příběh se ale ve skutečnosti nikdy neodehrál a jde o pouhou pověst – tedy fiktivní příběh, který je svými vypravěči a posluchači považován za popis reálné události.

Náš příběh, který byl vyprávěn v roce 1999 studentkami na vysokoškolských kolejích v Praze, lokalitu děje nijak nespecifikuje – místo, kde údajně k děsivé vraždě došlo, je charakterizováno pouze jako kolej někde v Čechách.

Zdrojem informací o této „skutečné“ události je pak – velmi typicky neurčitě – spolubydlící na koleji. Jiné námi zachycené varianty stejné pověsti jsou ale konkrétnější.

Obsahově i strukturně příbuznou verzi stejné pověsti představuje příběh, který se údajně odehrál přibližně ve stejné době na kolejích v Brně. K děsivé události mělo dojít někdy na konci 90. let XX. století (vyprávěn byl také na studentských kolejích, a to v roce 2000). Lísteček, zanechaný neznámým pachatelem vedle zavražděné spolubydlící, nesl dokonce děsivý nápis psaný jako hantecem, tedy v lokálním brněnském dialektu: Kdybys rožla, zabil bych tě taky! Vrahem je tedy v této variantě pověsti místní obyvatel, ohrožující nezkušené studentky z jiných částí republiky, bydlící na brněnských kolejích.

Další brněnská verze je trochu odlišná. Hrdinkou děje v ní není studentka, která kolej opustí, ale ta, která v ní naopak zůstane. Dívka se učí dlouho do noci na pokoji a čeká na svou spolubydlící, která odešla někam pryč. Při dlouhém čekání usne. V noci ji probudí zima, tak jde potmě popaměti do předsíňky pro svetr. Ráno není její spolubydlící stále ve svém pokoji. Dívka tedy otevře dveře do předsíňky a najde tam svojí spolubydlící ležet mrtvou. Vedle ní leží lísteček: Ještě, že jsi v noci nerozsvítila, dopadla bys stejně.

Poněkud odlišná verze je lokalizována do Ostravy. Lokalita děje je v ní naprosto přesně specifikována (koleje Vysoké školy báňské Technické univerzity), stejně jako je detailně popsán vzhled pokoje, kde došlo k údajné vraždě. V této verzi se dvě dívky domlouvají, že půjdou nezávisle na sobě na rande – jedna do kina, druhá do kavárny. Studentka, která má rande v kavárně, se vrátí do pokoje po půlnoci a chce si popovídat s kamarádkou. Otevře dveře do jejího pokoje – tam je ale tma a na posteli spatří ležet dvě postavy. Pomyslí si, že rande dopadlo spolubydlící asi lépe než to její a že se teď miluje se svým přítelem, a jde spát do svého pokoje. Druhý den ráno nalezne spolubydlící ležet na posteli znásilněnou a uškrcenou. Vedle leží lístek s nápisem: Kdybys rozsvítila, tak byste tu ležely dvě.

Pravděpodobně nejděsivější verze této pověsti se údajně odehrála v hlavním městě Praze. Zde je, podobně jako v druhé brněnské verzi, hlavní hrdinkou studentka, která zůstane sama na pokoji a učí se, zatímco její kolegyně vyrazila ven na rande. Po dlouhém učení hlavní hrdinka usne. Probudí se uprostřed noci, když si potřebuje nutně odskočit. Po paměti sáhne po lampičce na nočním stolku u postele, ale jak je rozespalá, lampičku s rámusem shodí. Hlukem se probudí a uvědomí si, že z temné předsíňky je slyšet vzrušené oddechování a sténání. Pomyslí si, že je to zřejmě její spolubydlící s přítelem, kterého vzala s sebou na kolej. Nechce je rušit, ale biologická potřeba je silnější, proto se potmě a potichu, aby milující se pár nevyrušila, okolo nich prosmýkne na toaletu. Poté se zase vrátí potichu do postele a usne. Ráno najde na zemi v předsíňce vedle toalety znásilněnou a zavražděnou spolubydlící se vzkazem od maniaka.

Další pražská varianta je poněkud odlišná. Podobně jako v předchozí verzi zde osamělá dívka na pražských kolejích Hvězda čeká na svoji spolubydlící, která šla na schůzku se svým přítelem. Únavou usne, a vzbudí ji až podivné zvuky zpoza zamčených dveří pokoje – strašidelné škrábání a sténání. Strachy se schová do skříně, kde stráví celou noc. Když ráno otevře, spatří před dveřmi pokoje ležet zakrvácenou mrtvolu své spolubydlící. Její nehty a konečky prstů jsou rozškrábány do krve, jak se škrábáním na dveře snažila marně přivolat pomoc své kamarádky. Tradiční lístek s obligátním vzkazem od vraha leží nedaleko.

Díky značné rozšířenosti tohoto příběhu si zřejmě někteří z jeho posluchačů mohou dříve či později uvědomit, že příběh zřejmě není reálný. Tento jev, u současných pověstí velmi vzácný (lidé tyto příběhy většinou považují za pravdivé, i když se setkají s několika odlišnými verzemi stejného příběhu), byl zaznamenán u jedné z našich informátorek. Nikdo neví, kde se to stalo a kdy. Ale vypráví se to po kolejích v Brně, Praze, Liberci a Ústí... charakterizuje tuto strašidelnou historku, kterou podala v poměrně standardizované verzi (dvě dívky na koleji, jedna opustí pokoj, druhá poté zavražděna a nalezena ráno s lístečkem s nápisem, tentokrát znějícím: Máš štěstí, že jsi nerozsvítila). Tato vysokoškolská studentka, která pobývala na několika studentských kolejích po celé republice, měla unikátní možnost tuto historku zaslechnout několikrát, vždy lokalizovanou do jiného místa, a tak začít o její pravdivosti pochybovat. Většina posluchačů ale tuto možnost nemá. K interpretaci této historky jako reálného příběhu totiž přispívají i druhotné faktory jako naléhavost vypravěče a jeho tvrzení o pravdivosti. Velkou roli hraje i obrovská sugestivita vyprávění tohoto hororového příběhu ve specifickém prostředí – nezapomeňme, že nejběžnějším místem, kde je tato historka vyprávěna, jsou pokoje studentských kolejí, tedy místa, kde se tento příběh měl údajně odehrát. Tento fakt strašidelnosti příběhu jen přidává.

Příběh o zavražděné spolubydlící není popisem reálné události, ani folklorní historkou inspirovanou nějakou skutečnou vraždou, jen lehce pozměněnou kolektivním ústním podáním. Tento příběh je ve skutečnosti jednou z nejznámějších a nejrozšířenějších současných pověstí. Pověst o zavražděné spolubydlící není omezena pouze na české, moravské a slezské prostředí –koluje naopak po celém světě již desítky let v mnoha variantách. Ve všech zemích, kde je tato pověst vyprávěna, je ale stejně jako u nás obvykle považována za popis skutečného zločinu, lokalizovaného do konkrétních studentských kolejí v konkrétním městě. Ve skutečnosti však jde – pravděpodobně už od základu – o čiročirý výplod lidské fantazie. Tato pověst, folkloristy označovaná obvykle jako Smrt spolubydlící (The Roommate‘s Death) koluje po světě minimálně od 60. let XX. století. Poprvé byla zachycena v roce 1961 v USA, kde je tato historka dodnes přinejmenším stejně populární jako u nás. Zároveň patří tato pověst, oblíbená převážně mezi adolescenty, takříkajíc k „zlatému fondu“ současných pověstí s hororovou tematikou (v USA slangově nazývaných „shockers“, „screamers“, „scary stories“ nebo „horrors“). Současně jde také o velmi dobře prozkoumanou pověst – její pravděpodobně nejpodrobnější rozbor pochází z pera americké folkloristky Lindy Déghové. Její studie, popisující více než 31 zachycených textů, včetně několika podtypů a variant, čerpá z dat shromažďovaných od roku 1961 folklorním archivem Indiana University v Bloomingtonu ve státě Indiana, jedním z nejvýznamnějších světových center folkloristického bádání.

S ostatními hororovými současnými pověstmi sdílí pověst o zavražděné spolubydlící celou řadu typologických podobností. Hlavní hrdinkou těchto pověstí je obvykle žena, zpravidla zcela bezbranná a v ději vystupující jako pasivní.

V naší konkrétní pověsti svojí pasivitou, díky které přehlédne ukrytého vraha (či jej dokonce mylně považuje za přítele své spolubydlící!), dokonce způsobí smrt druhé dívky. Pasivita se dívce nejvíce vymstí v poslední pražské variantě, kdy se vyleká zvuků vycházejících zpoza dveří, které jsou ve skutečnosti zoufalým voláním o pomoc její ohrožené kamarádky. Agresorem je ve strašidelných pověstech naopak vždy muž. Ve všech známých verzích této pověsti je tento mužský agresor navíc neznámý, anonymní a především hlavní hrdinkou nespatřený. Přitom je ale celou dobu přítomen, neviděn, v těsné blízkosti nic netušící hlavní hrdinky, která je mu tak odkázána na milost a nemilost. Vrah ani jeho motivace není v příběhu přesněji definována, až na tajemný (a ve své podstatě absurdní) vzkaz zanechaný na místě činu. Samotný akt vraždy není přitom v žádné variantě pověsti nikdy detailně popsán –spatříme pouze jeho výsledek, mrtvé tělo druhé spolubydlící. Zdrojem největší hrůzy a strachu pro posluchače však paradoxně není popis maniakova krvavého díla, ale šokující zjištění, že vrah byl celou dobu v těsné blízkosti hlavní hrdinky. Tato husí kůži nahánějící představa vytváří hlavní emocionální účinek této pověsti na její posluchače. Jak uvidíme dále, motiv blízkosti agresora, který může nic netušící ženu kdykoliv napadnout, ale neudělá to, se vyskytuje i v dalších pověstech podobného druhu.

Na struktuře příběhu o zavražděné spolubydlící lze dobře demonstrovat některé typické vlastnosti moderního folkloru. Množství odlišných ústně šířených verzí této pověsti je svědectvím procesu variace – jednoho z nejdůležitějších ukazatelů folklornosti daného příběhu, při kterém vzniká celá řada odlišných variant stejného příběhu, lišících se svojí lokalizací a dalšími prvky. Zároveň tento příběh velmi jasně ukazuje další typickou vlastnost současné pověsti, a to důraz na pointu, často v podobě ostře vypointované závěrečné repliky. V našem případě plní tuto roli děsivý vzkaz vraha studentek. Díky této vypointovanosti se současné pověsti svojí strukturou žánrově přibližují anekdotám a vtipům, i když jejich emocionální účinek na posluchače může být často zcela odlišný.

Většina domácích verzí pověsti o zavražděné spolubydlící vykazuje dvě výrazné odlišnosti od starších variant stejné pověsti nasbíraných v Americe. První z nich je fakt, že u nás není příliš zastoupen starší typ této historky (folkloristy označovaný jako TRD1). V tomto starším typu, který byl nejvíce populární v 60. a 70. letech XX. století, se vražděná dívka obvykle snaží svoji spolubydlící nějak upozornit na přítomnost vraha, nejčastěji přidušeným voláním nebo škrábáním nehty na dveře. Dívka v pokoji, slyšící podivné zvuky, je ale nerozhodná a dveře neotevře, nebo ji zvuky dokonce vystraší a zamkne se. Typ TRD1 je v našem sběru zastoupen pouze jednou pověstí. Daleko početnější je druhý typ této pověsti, TRD2, ve kterém není zavražděna dívka, která vyjde z pokoje ven, ale naopak ta, která v pokoji zůstane. Druhá dívka, která se v noci vrátí, v domnění, že její kolegyně buďto už spí, nebo se miluje s přítelem, nerozsvítí a opustí pokoj. Ráno najde svoji spolubydlící mrtvou společně se vzkazem od vraha. Dalším rozdílem amerických a českých verzí této pověsti je přílišné zdůrazňování příčiny, proč zůstaly dívky na koleji úplně samy. Značně se liší i důvod, proč se dívky od sebe na počátku příběhu oddělí: v českých verzích je to nejčastěji schůzka s přítelem, návštěva kina či kavárny, v amerických verzích si jde dívka nejčastěji pouze odskočit či koupit jídlo. Domácí studentky se tak narozdíl od amerických chovají v pověsti daleko aktivněji. Tento prvek zdůrazňuje i fakt, že zatímco v amerických verzích obvykle vystupuje mužský zachránce – pošťák či nějaký zaměstnanec kampusu, který dívku z děsivé situace vysvobodí, česká hlavní hrdinka se obvykle z nesnází dostane sama.

Podle interpretace americké folkloristky Beverly Craneové pověst o zavražděné spolubydlící symbolicky vyjadřuje patriarchální hodnoty americké společnosti. Zavražděná dívka je v pověsti zabita úderem do hlavy – tedy do jediné části těla, v jejímž používání – tedy intelektuální práci – by dle tradičních hodnot neměly ženy soutěžit s muži. Tento trest provede samozřejmě muž. Dívky vystupující v pověsti navíc patriarchální hodnoty porušily i tím, že opustily své domácnosti (jediné správné místo pro počestná děvčata) a začaly studovat na vysoké škole, věnujíc se tak pro ženy pochybným intelektuálním aktivitám. Pravidla správného chování byla porušena navíc i tím, že dívky zůstaly přes víkend či přes prázdniny samy na koleji místo tradičního a správného návratu domů k rodině. Symbolické poselství pověsti o zavražděné spolubydlící pak Craneová shrnuje takto: Hodnoty obsažené v tomto vyprávění jsou tedy dvojího druhu. Pokud si ženy přejí být závislé na tradičních postojích a reakcích, musí zůstat tam, kde je tyto postoje a reakce nejlépe ochrání. Pokud se ale ženy rozhodnou soupeřit o rovnoprávnost s muži, musí se stát méně závislými, více soběstačnými, více věřit ve vlastní schopnosti a především, stát se daleko připravenějšími přijmout zodpovědnost za sebe i druhé. Moderní folklor tak nejen symbolicky potvrzuje stará osvědčená pravidla morálky, ale zároveň nabízí i jejich reinterpretaci v procesu jejich proměn.

Psychoanalytickou interpretaci děsivého příběhu o zavražděné spolubydlící nabízí folklorista Michael P. Carroll. Dle něj „probodnuté“, „rozřezané“ a „krvácející“ tělo mrtvé spolubydlící symbolicky vyjadřuje strach a obavy mladých dívek před zraněním a bolestí, které si asociují s prvním pohlavním stykem. Tento strach a obavy se ale neodváží vyjádřit otevřeně, a proto je podvědomě zaobalí do příběhu o zavražděné spolubydlící. Podle Carrolla tento příběh, zvláště jeho subtyp TRD1, obsahuje explicitní narážky na pohlavní styk. Jako důkaz uvádí jednu variantu příběhu, ve kterém hlavní hrdinka v pokoji nalezne vedle rozřezaného těla své spolubydlící i její oddělenou hlavu, s kterou si pohrává na klíně šílený vrah, houpající se (pohybem připomínajícím kopulaci) v houpacím křesle.

Tyto interpretace děsivého příběhu jsou ale jen jedněmi z mnoha. Nesporným faktem zůstává, že je tento příběh vyprávěn zpravidla ženami, zpravidla studentkami, a zpravidla studentkami bydlícími na kolejích. Tento fakt registruje například i jeden z našich informátorů: Tohle je storka, co traduji baby na kolejich VŠB-TU v Ostravě. Velké množství dívek pravděpodobně uslyší tento příběh poprvé v prvním ročníku vysoké školy, kdy – často poprvé ve svém životě – opustí na delší dobu svůj domov a vydají se do zcela nového prostředí cizího velkého města. Tato pověst je v této situaci jednou z mnoha symbolických možností, jak se kolektivně vyrovnat s novou, neznámou a potenciálně hrozivou situací pobytu v cizím prostředí. Moderní folklor v tomto případě funguje jako jakýsi virtuální bezpečný prostor, symbolické jeviště, na kterém jsou kolektivním vyprávěním hromadně testovány a interpretovány všechny možnosti, které mohou v dané situaci nastat – včetně těch nejděsivějších, jako je vlastní smrt. Toto symbolické zkoušení sociálních možností a limitů a katartický účinek folkloru považoval za jeden ze čtyř základních funkcí ústní slovesnosti americký funkcionální folklorista a antropolog William Bascom.

Vyprávění této pověsti v kolektivu nově přijatých studentek v setmělém nočním pokoji poloprázdné koleje je též možné interpretovat jako svého druhu přechodový rituál. Kolektivně sdílenými emocemi a finálním uvolněním a „iniciací“ pak tento iniciační rituál studentek prvního ročníku vysoké školy připomíná tradiční přechodové obřady kmenových společností, které analyzoval folklorista van Gennep a které přetrvávají – byť v obměněné podobě a ve zcela odlišném sociálním a kulturním kontextu – i v současnosti.

Jednou z hlavních funkcí folkloru je ale samozřejmě jeho zábavná funkce. Naslouchání příběhům nahánějícím husí kůži patří k oblíbeným lidským kratochvílím, která je zřejmě antropologickou univerzálií a budí identické emoce ve všech světových kulturách. Strašidelné příběhy jsou oblíbeným žánrem zřejmě již od počátků lidstva. V tomto ohledu není žádný rozdíl mezi příběhem o bludičkách či lesních mužích, vyprávěným ve vesnické chalupě na české vesnici devatenáctého století, a příběhem o maniakovi vraždícím nevinné studentky, vyprávěným na studentských kolejích ve století jednadvacátém. Příběh o zavražděné spolubydlící také samozřejmě organicky navazuje na strašidelné historky, u mládeže tak populární, počínaje naivními dětskými historkami, přes převážně dívčí preadolescentní domácí tradici „vyvolávání duchů“ na školách v přírodě a letních táborech až po adolescentní „realistické“ děsivé historky podobné našemu příběhu. Ve věku knižních a filmových hororů a thrillerů tak vitální tradice ústně šířených numinózních příběhů vyprávěných nikoli jako beletristická či filmařská fikce, ale jako skutečné děsivé události, které se přihodily někomu z nás, žije dál.

2.
STOPAŘ

Kolega v práci mi minulý léto vyprávěl drsnou příhodu, která se stala jeho sestřenici. Jela jednou večer sama nakupovat do Tesca v Letňanech. Nakládala nákup do auta, když k ní přišel chlap v uniformě hypermarketu s kufříkem v ruce, jestli by ho nesvezla, že mu právě ujel poslední autobus. A že prej bydlí v ňáký vesnici za Prahou... Čelákovice nebo jak se to tam jmenuje. Chlápek sice vypadal slušně a seriózně, ale ona na to, že ne, ať se nezlobí, ale že to nejde – přece jen se bála vzít si cizího do auta, když tam byla sama. Chlap se slušně omluvil, řek, že to chápe a ať se nezlobí, a odešel.

Sestřenice uložila nákup do auta a rozjela se ven z parkoviště. Pak ale uviděla toho chlapa, jak stojí v noci chudák sám v obleku a s kufříkem na zastávce autobusu, tak se jí ho zželelo, zajela k němu a zastavila. Chlápek jí poděkoval, hodil si kufřík na zadní sedadlo auta a sedl si dopředu. Chvilku jeli, chlapík z hypermarketu moc nekonverzoval, ale evidentně měl radost, že ho vzala. Po chvíli sestřenici poprosil, jestli si nemůže přesednout na zadní sedadlo, že se mu dělá vepředu špatně. Jí to bylo sice trochu divný, ale svolila a zastavila. Chlápek vystoupil a šel k zadním dveřím auta – sestřenici to najednou přišlo celý takový divný, zpanikařila, šlápla na plyn a prostě mu ujela.

Když přijela domů, všimla si, že na zadním sedadle zůstal ten jeho kufřík! Přišlo jí blbý, že tomu pánovi z hypermarketu tak najednou ujela a nechala ho někde uprostřed noci. Tak ten kufřík otevřela, jestli v něm není nějakej kontakt, adresa nebo tak. V kufříku ale nic takovýho nebylo – byl v něm jenom pár rukavic a škrtící struna.

Děsivá, na první pohled poměrně uvěřitelná historka o ženě uniknuvší vražednému stopaři je jednou z nejrozšířenějších – možná dokonce nejrozšířenější –současnou hororovou pověstí v České republice. Tato pověst, v současnosti kolující po republice v několika desítkách verzí, se na našem území vyskytuje minimálně od 80. let. XX. století. Její současné popularitě značně nahrává i velmi intenzivní elektronické šíření této pověsti v podobě varovného e-mailu, který se na českém internetu poprvé masově objevil v září roku 2004.

Jednotlivé varianty této strašidelné pověsti, kterých se nám podařilo získat celkem 26, se od sebe liší hlavně detaily – struktura jejich syžetu zůstává poměrně neměnná. Stabilními motivy jsou u této pověsti genderově jasně rozlišení aktéři. Hlavní hrdinkou je vždy žena jedoucí sama automobilem a zákeřným stopařem – maniakem vždy muž. Stabilním motivem zůstává i přání stopaře přesednout si na zadní sedadlo a nalezená škrtící struna v kufříku v závěru příběhu. Všechny varianty příběhu se odehrávají v noci či v podvečer. Doplňkovými motivy, které mohou v pověsti absentovat, jsou pak autobusová zastávka, na které stopař stojí, či rukavice nalezené v kufříku společně se škrtící strunou. Pravděpodobně nejstarší domácí verze této pověsti, zachycená asi před 15 lety, hovořila o stopaři ozbrojeném střelnou zbraní, kterou poté zanechal v kufříku. Drtivá většina pozdějších verzí ale používá zbraň chladnou – vedle sekyry, zmiňované pouze v jedné variantě, vždy škrtící strunu, někdy doplněnou párem rukavic. Variuje i popis aktivity vedoucí k nastoupení stopaře. V některých verzích vezme hlavní hrdinka stopaře ihned či po krátké úvaze, kdy se jí stopaře v dešti či v noci zželí, jako například ve verzi, která se měla údajně odehrát někdy okolo roku 2000: Kamarád mi vyprávěl tuhle historku, která se stala asi před třemi lety jedné jeho známé. Jela sama večer autem, bylo to někde na sever od Prahy, myslím že u Mělníka... nebo u Mladý Boleslavi. Najednou uviděla u silnice stopaře. Chvíli váhala, jestli ho má vzít – přece jen byla v autě sama, už se stmívalo, ale působil seriózně. Byl to postarší chlápek, v obleku, s kufříkem v ruce. Asi mu ujel poslední autobus do Prahy, tak se jí ho zželelo a vzala ho... Podobně útlocitně se řidička zachová i v další verzi: Ňáká paní prej jela hodně pozdě večer z nákupního centra na kraji Prahy. Bylo to večer, možná v noci, už byla úplná tma, a uviděla ňákýho solidně oblečenýho pána stát na zastávce. Zamával na ní, jako že jí stopne, ona nejdřív nechtěla, ale pak si řekla, že už mu asi žádnej autobus nepojede, nebo jel za dlouho? Tak mu jako zastavila a vzala ho, bylo jí ho líto.

V jiné rozšířené variantě je stopař hlavní hrdinkou nejprve jasně odmítnut. Poté se jí ho ale zželí a nechá jej nasednout. Tato verze, kolující v současnosti internetovou sítí, je natolik vlivná, že často ovlivňuje i verze starší: Jedna celkem drsná historka, šiřte dál. Jedna známá byla nakupovat v Hypernově v Průhonicích, asi v devět večer. Když skládala věci do auta, přišel za ní chlápek – seriózní pán kolem padesátky, v obleku, s diplomatkou. Že prý tam měl nějaký jednání a bohužel mu ujel poslední autobus, tak jestli by ho nevzala na Opatov, pokud jede tím směrem. Ona řekla že ne, ať se nezlobí a maník jako že OK, že nevadí, že to chápe. Když odjížděla, tak tam pořád ještě byl, takže se jí ho zželelo a vzala ho. Maník hodil diplomatku dozadu a nastoupil...

Velmi variující je lokalizace děje této pověsti. Příběh se měl údajně odehrát na velkém množství míst, což jej – podobně jako příběh o zavražděné spolubydlící – už samo o sobě jasně definuje jako migrující pověst, integrální součást moderního orálního folkloru. Lokalitou, kde vraždící stopař nastoupil, je nejčastěji nákupní centrum na okraji velkého města. Toto nákupní centrum je lokalizováno různě – vedle zmiňovaných nákupních center v pražských Letňanech a Průhonicích i do nespecifikovaného nákupního centra na jižním okraji Prahy (vrah si v této variantě přeje odvézt do Berouna), ale třeba i do nákupního centra Olympia v Brně. Přes velký vliv e-mailem šířené verze lokalizované do okolí hypermarketu se některé verze odehrávají i v ulicích velkého města, na výpadovce z Prahy, na okresní silnici či na silnici někde u lesa. Pověst zachytila na konci 90. let XX. století i brněnská folkloristka Jana Pospíšilová mezi dětskými vypravěči na Moravě: U Holešína je rybník, který se nazývá Lenčák... Taktéž u Lenčáku a na silnici stopl ten chlap nějakou ženskou, která jela autem. Ten chlap měl kufřík a chtěl si sednout dozadu, ale ta ženská mu řekla, ať si sedne dopředu. Chlap tam nechal kufřík a obešel si auto, ale než to obešel, ženská nastartovala auto a ujela a jela na policii. A v tom kufříku byla struna od kytary, kterou chtěl ten chlap tu ženskou uškrtit.

Další v Čechách zachycené verze stejné pověsti se odehrávají na vzdálenějších místech – například v Polsku, ale i v USA. Důvod přesednutí stopaře na zadní sedadlo v jednotlivých verzích pověsti variuje – nejčastěji jde o údajnou nevolnost při jízdě na předním sedadle, jako například v této variantě: Tak ho vzala, jeli, jeli, najednou von říká, že se mu dělá vepředu v autě špatně, jestli by si nemoh přesednout dozadu. Ona že jo, ale pak zazmatkovala a ujela mu, nechala ho stát na ulici... a doma našla v tom jeho kufříku strunu a pár rukavic. Někdy chce zákeřný stopař zastavit pod záminkou vykonání biologické potřeby, v jiné verzi chce zase používat notebook. Nejčastěji je ale důvod přesednutí vraha nespecifikován a vypravěčem komentován jako v tomto případě: Pak jeli, a von chtěl jako najednou ňák na zadní sedadlo, seděl na předním... tak vystoupil, jako že si přestoupí, a ona ňák zpanikařila a ujela mu...

Slovenská folkloristka Zuzana Panczová zachytila dvě verze této pověsti v roce 2003 v prostředí pro diseminaci současné pověsti typickém – mezi mladými českými a slovenskými studenty v Německu. V jedné z nich vyprávěla dívka z Čech příběh, který se odehrál mezi Táborem a Českými Budějovicemi. Žena v něm vzala stopaře s kufříkem, který si sedl dozadu, za jízdy se choval podivně a pořád se díval do kufříku. Po chvíli řidičku požádal, aby zastavila v lesíku, že si potřebuje odskočit. Žena využila situace, ujela mu a v kufříku zanechaném na sedadle našla rukavice a strunu. V druhé verzi, kterou vyprávěl jiné české studentce... náš známý, policajt, je možné, že to bylo jen vymyšlené? si stopař chce přesednout dozadu, protože se mu údajně dělá špatně. Žena dostane strach a ujede mu.

Historka o vraždícím stopaři není narozdíl od jiných strašidelných pověstí omezena na určitou sociální skupinu – jakou jsou například v případě pověsti Rozsvěcet se nevyplácí vysokoškolské studentky či v případě pověstí o Hakenovi skauti a trampové. Děs a hrůzostrašnost pověsti o stopaři vyplývají ze standardních, každodenních situací, známých prakticky každému z nás: cestování autem, nakupování v nákupních centrech a braní stopařů. Právě faktu, že takřka věrně kopíruje současnou každodenní kulturu, vděčí tato pověst za svou nebývalou rozšířenost a „uvěřitelnost“. Neodehrává se totiž v exotickém strašidelném prostředí, ale hrůza a děs se v ní objevují nečekaně, na zdánlivě bezpečných místech. Nebezpečí se v ní skrývá za usměvavou tváří zaměstnance velkého nákupního centra, kam jezdíme pravidelně nakupovat, nebo za tváří solidního muže v obleku, kterému podvědomě důvěřujeme. Podobně všední je i lokace jejího děje, tedy automobil. Příhody, které se odehrávají v automobilu, tvoří celou jednu velkou sekci současných hororových pověstí – zdá se, že relativní bezmocnost člověka řídícího auto tento druh folkloru přitahuje. Pověst o vraždícím stopaři je zajímavá i tím, že se v ní pověsti o automobilech mísí s další velkou tematickou skupinou současných pověstí, totiž s příhodami, které souvisí s nákupními centry. Exotický smrtící nástroj stopaře – škrtící struna – zase odráží svébytnou poetiku současných thrillerů a detektivek.

Vývoj pověsti o maniakovi toužícím zavraždit ženu, která jede sama autem, je folkloristy poměrně dobře zmapován. Pověst pochází pravděpodobně z Evropy a její nejstarší verze máme k dispozici z Velké Británie, kde byla zachycena již v 70. letech XX. století. Anglický badatel Sanderson upozornil na zajímavý fakt, že velkou popularitu zažíval tento příběh v roce 1977, kdy v zemi řádil takzvaný „Yorkshire Ripper“, kterému byly fiktivní vraždy připisovány. V roce 1978 byla literární předloha s tímto syžetem dokonce zdramatizována jako rozhlasová hra. Dle Sandersona je prototypem tohoto příběhu (alespoň pro oblast Velké Británie) novinová zpráva z roku 1834, která popisovala gentlemana, jenž vezme do svého kočáru „stopařku“, která jej k jeho hrůze překvapí párem nabitých pistolí. David A. Yallop nazývá tento příběh – i jeho prototyp z 19. století – totálním mýtem, absolutním výmyslem. Americká edice britské knihy z roku 1982 přenáší děj podobné pověsti do New Yorku, kde ženu, vracející se z Connecticutu, zastaví stará paní v zanedbaných šatech a poprosí o svezení. Hlavní hrdinka si ale všimne podezřele chlupatých rukou staré ženy, a podaří se jí starou paní dostat z auta. Policie pak v kabelce staré paní nalezne sekyru se zkrácenou rukojetí. Na počátku jara roku 1983 se tento původně britský příběh, pravděpodobně pod vlivem zmíněné knihy, začal objevovat jako místní pověst i ve Spojených státech. Sociolog George Lewis z College of the Pacific popsal ve svém novinovém sloupku několik různých verzí této pověsti. Většina variant ale hovořila o tom, že vrah nebyl vzat jako stopař, ale byl hlavní hrdinkou objeven na zadním sedadle již na parkovišti. Přivolaní zaměstnanci bezpečnostní agentury pak v autě odhalili muže v ženských šatech, a řidička při cestě domů našla na zadním sedadle ostrou sekeru. Vypadá to, že každý ve městě má přítele přítele (friend of a friend), kterému se tato strašlivá věc přihodila, uvedl profesor Lewis. Velmi rychle zasáhla tato pověst i další území po celých Spojených státech. Tato historka byla vyprávěna ve státě Wisconsin, dle jiných verzí se příhoda s vrahem na zadním sedadle přihodila v Milwaukee nebo Chicagu. Dobové šílenství kolem této historky dobře charakterizovala novinářka Elaine Vietsová: Varování: následující příběh není pravdivý. Opakuji: není to pravda. Dokonce i když znáte někoho, kdo pracuje se sestrou ženy, které se to stalo.

Původní verze této pověsti, odborníky obvykle označovaná jako The Hairy Armed Hitchhiker (Stopař s chlupatýma rukama), byla podrobena celé řadě studií. Ve standardní variantě tohoto příběhu vezme žena jedoucí sama autem starší, solidně vypadající stopařku – starší dámu. Během jízdy si hrdinka s hrůzou všimne, že má dáma neobvykle chlupaté ruce, a že jde tedy o muže převlečeného za ženu. Zachová ale klid (a nepoužije, jak poznamenává americký folklorista Brunvand, okřídlenou větu z jiného folklorního žánru, pohádky o Červené karkulce: Babičko, vy máte ale chlupaté ruce!). Naopak dělá, že si ničeho nevšimla, a pod nějakou záminkou klidně „dámu“ požádá, aby vystoupila. Potom rychle ujede a doma nalezne v zavazadle dámy nebo na zadním sedadle vražednou zbraň – sekáček, nůž, sekeru. Současná verze této pověsti, rozšířená v sousedním Polsku, je velmi blízká americkým verzím: vystupuje v ní vrah převlečený za ženu, který se ukryje na zadním sedadle na parkovišti supermarketu. V kufříku je pak vedle vražedné zbraně nalezena uříznutá ženská ruka s prsteny na rukou. Oproti tomu domácí verze nahrazují maniaka převlečeného za ženu „dokonalejším“ převlekem solidního pána.

Historka o stopaři se škrtící strunou je strukturálně příbuzná i s další celosvětově rozšířenou současnou pověstí, klasifikovanou obvykle pod názvem The Killer in the Backseat (Vrah na zadním sedadle). Tato pověst o muži plánujícím zaútočit na bezbrannou ženu ze zadního sedadla jejího auta byla poprvé zaznamenána v druhé polovině 60. let v USA. Například ve verzi z roku 1967 z Utahu jede žena sama v noci autem, když vtom ji začne jiný vůz pronásledovat. Žena zrychluje, ale stále ho nemůže setřást, a nakonec dojede se svým pronásledovatelem v závěsu až domů. Z pronásledujího auta vyskočí ochotný řidič, který ženě sdělí, že při nastupovaní zahlédl na zadním sedadle jejího auta podezřelou postavu. Manžel hlavní hrdinky pak skutečně najde na zadním sedadle jejího auta schovaného vraha s vražednou zbraní. V některých verzích pronásledující řidič přepíná mezi dálkovými a potkávacími světly, aby vystrašil potenciálního útočníka na zadním sedadle. Domnělým pronásledovatelem (ale ve skutečnosti pomocníkem) hlavní hrdinky bývá často řidič trucku nebo černoch, což dle mínění některých badatelů vyjadřuje podvědomý strach americké střední vrstvy, která si tuto pověst nejčastěji vypráví, z etnických menšin a sociálně inferiorních skupin. V jiných verzích je pomocníkem zaměstnanec benzinové stanice, který si všimne vraha ukrytého na zadním sedadle a pod nějakou záminkou (jako například rozměnění bankovky) vyláká hlavní hrdinku z auta ven, a zachrání jí tak život. Na rozdíl od většiny starších amerických, ale i některých světových verzí je domácí hrdinka této pověsti poměrně iniciativní a dokáže se potenciálního útočníka zbavit sama vlastními silami. V amerických variantách jí často musí přispěchat na pomoc muž, policie nebo jiná autorita.

3.
SAMA V AUTĚ

Holka jela na rande se svým přítelem, stalo se to před několika lety někde na venkově. Kluk měl starý auto, asi škodovku stodvacítku po tátovi. Tak se sešli, jeli někam za vesnici na lesní cestu, daleko od lidí, a tam se chvíli muchlovali.

Když už byla úplná tma, ta holka musela jet domů k rodičům. Tak ten kluk jako že ji odveze. Zkoušel nastartovat, ale nějak to nešlo. Zkoušel to několikrát, pořád nic. Prostě starý auto. Tak tý holce řek: „Počkej tady, zamkni se v autě, já skočím vedle do vesnice pro pomoc. Ale určitě se zamkni a neotvírej, ať se děje, co se děje, dneska v rádiu hlásili, že se v okolí potuluje ňákej šílenej vrah, co utek z blázince. Neboj, za chvíli sem zpátky.“

Holka je vystrašená, ale nechá se přesvědčit, aby počkala zamčená v autě. Čeká dlouho a kluk pořád nejde. Po dvou hodinách je jí to už divný, a najednou slyší nějaký zvuky na střeše auta. Takový jako kapání... kap... kap... kap. Řekla si, že venku asi prší, a jak je unavená a vystrašená, tak napůl usne. Probudí se, kapání je na střeše slyšet pořád... Zdá se jí to divný, protože na oknech nejsou žádný kapky vidět, nevypadá to, že by venku pršelo. To už se začne pořádně bát, ale vzpomene si, co jí říkal její přítel, že má za každou cenu zůstat zavřená v autě, a nevyleze. Už ale neusne a kapání pokračuje. Ve strachu probdí celou noc, až kapání někdy k ránu ustane.

Ráno přijedou policajti a vzbuděj jí. Řeknou jí, ať nastoupí k nim do auta. Ona to udělá, ale jak nastupuje, tak se ohlídne, a nad autem, v kterým strávila noc, uvidí svýho přítele – oběšenýho, úplně bílýho, s podříznutýma žílama na rukou a bez krve, která celou noc kapala na střechu auta.

Děsivá historka o dívce, která po odchodu svého přítele zůstane sama v autě a je celou noc vystavena hrůzným zvukům, jejichž strašlivý původ spatří až v samotném závěru pověsti, bezesporu patří k „zlatému fondu“ současných pověstí teenagerů. Teenagerský folklor se od folkloru mladších věkových skupin, tedy dětského folkloru (jehož ukázky naleznete v jiné kapitole), v několika podstatných ohledech liší. Dětské strašidelné příběhy (svými vypravěči v našem prostředí již minimálně od 80. let XX. století nazývané „horory“) se vyznačují především velkým podílem nadpřirozena. V určitém věku se tyto nereálné, napůl fantastické „horory“ přestávají vyprávět a teenageři si osvojí nový typ ústní tradice. Tato tradice se od tematicky naivního a mnohdy bizarně fantaskního dětského folkloru odlišuje především svojí větší realističností, která se týká jak obsahu, tak i – a to především – aktérů pověsti a lokalizace jejího děje. Dětské duchy, upíry a strašidla vystřídají realističtější (ale v podstatě stejně fiktivní) hrozby jako vrazi, sexuální perverti a uprchlí maniaci. Lokality jako hřbitov, márnice či starý hrad vystřídají důvěrně známá místa –nákupní centra, automobily a městské ulice. Nejvýrazněji se však změní hlavní hrdinové pověstí – z nespecifikovaných „lidí“ a „dětí“ se stanou konkrétní mladí lidé s identickými zájmy, zábavami a touhami jako jejich vypravěči a posluchači.

Pověst o samotné dívce v autě byla poprvé zaznamenaná na počátku 60. let XX. století v USA a pravděpodobně se vyvinula ze dvou starších, ale úzce příbuzných narací, folkloristy obvykle klasifikovaných jako The Hook (Hák) a The Roommate‘s Death (v naší sbírce zachycena pod názvem Rozsvěcet se nevyplácí). Nejstarší verze pochází z roku 1964. Většina verzí sebraných odborníky v 60. letech XX. století pocházela od studentů, kteří příběh slyšeli na střední či vysoké škole a považovali jej za zcela reálný.

Stabilními prvky ve všech známých variantách této pověsti jsou pár v parkujícím autě, chlapec nechávající samotnou dívku v autě, podivné zvuky na střeše auta, ranní vysvobození dívky a děsivý nález chlapcova těla. Variabilními prvky jsou pak konkrétní aktéři, lokalizace, důvod opuštění auta chlapcem (nejde nastartovat, došel benzin), zvuky (škrábání, kapání), povaha vysvoboditelů a detaily vraždy (prosté oběšení, oběšení hlavou dolů, oběšení kombinované s dalšími zraněními typu podříznutí žil jako v naší historce, uříznutí celé hlavy či dokonce stažení z kůže). Vrah není v pověsti obvykle výrazně specifikován a jen někdy je jeho přítomnost ohlášena v rádiu, které oba milenci poslouchají. Pouze v jedné známé verzi je vrah konkrétně určen jako „bláznivá stará paní“, na jejímž pozemku milenecký pár zaparkoval. Lokalizace do konkrétního místa napomáhá k věrohodnosti pověsti pro místní posluchače, kteří zpravidla netuší, že identická historka ve skutečnosti koluje v ústní tradici v mnoha dalších zemích.

Chování chlapce, který chce dívku nechat samotnou v autě, když v okolí řádí maniakální vrah, mohou posluchači vnímat jako nelogické. Některé varianty proto děj pověsti dále racionalizují. Tak například v kanadské verzi z roku 1973 chlapec poté, co jejich autu na opuštěné dálnici dojde benzin, přesvědčuje dívku tím, že pro benzin dojde sám rychleji než dívka v lodičkách a plesových šatech. Navrhne proto dívce, aby se schovala na podlahu auta pod deku, tak aby náhodný kolemjdoucí považoval auto za prázdné. V okolí New Orleans je zase tato pověst kombinována s lokální pověstní tradicí, oblíbenou převážně mezi teenagery, o démonické bytosti zvané „The Grunch“, jakémsi antropomorfním kříženci mezi ovcí a člověkem. Ve verzích, vyprávěných dětmi indiánského národa Navahů na jihozápadě USA, je vrahem zase „Skinwalker“, tradiční démonická bytost indiánského folkloru.

Podobně jako příbuzná strašidelná historka The Hook (Hák), ve které dva mladé milence v autě na odlehlém místě napadne maniakální útočník, spojuje tato pověst tři oblíbená témata současného folkloru: strach, sexuální podtext (jehož kombinace s hrůzou a děsem tvoří základ poetiky mnoha hororových příběhů) a lokalizaci do moderního dopravního prostředku, v tomto případě automobilu. Příběh velmi věrně odráží i americkou sociální realitu schůzek mládeže v autech.

Američtí badatelé zjistili zajímavou věc, týkající se postupných proměn této pověsti během jejího kolování ve společnosti. Kolektivní ústní podání totiž začalo v průběhu času evidentně vyzdvihovat roli zachránců dívky v závěru příběhu, čímž se projevoval vliv kolektivní nevědomé morálky odsuzující tajné schůzky mladých milenců v automobilech. Tak například zatímco v rané kansaské verzi z roku 1964 jsou zachránci identifikováni pouze jako „nějací lidé“, pozdější verze už je jasně ztotožňují s policisty. Přítomnost uniformovaných oficiálních strážců zákona tak dodává příběhu na věrohodnosti. K tradičním folklorním motivům zase naopak odkazuje závěr většiny variant pověsti – i přes svůj strach a jasné varování policistů hlavní hrdinka vždy poruší zákaz a – stejně jako biblická Lotova žena či Orfeus v podsvětí – vždy se otočí, aby spatřila hrůznou scénu vraždy a svého mrtvého přítele.

Zatímco typickými vypravěči této historky byli v USA především studenti, námi zachycené varianty slyšeli informátoři obvykle vyprávět v mnohem mladším věku, většinou již na základní škole. Další domácí verzi této příhody, ve které je zavražděný chlapec... pověšenej za nohy nad autem, a jak tam visel, tak rukama škrábal o střechu auta... slyšel vypravěč dokonce již na prvním stupni základní školy, a to jako fiktivní „horor“, kterým se děti navzájem strašily. Námi zachycené verze tak zřejmě prodělaly jistý generační vývoj a „spadly“ do kultury dětské, kde byly i v tomto nízkém věku vyprávěny jako nevěrohodné, fiktivní historky. Původně teenagerská „scary story“ z 60. let XX. století tak zřejmě již v současnosti, možná i vlivem četných literárních a filmových zpracování (například v americkém thrilleru Urban Legend/Temná legenda), ale především díky mnohaletému oběhu v ústním podání, spadla do nižší úrovně dětského folkloru.

4.
TAJEMNÁ STOPAŘKA

Kamarád mýho známýho jel asi před patnácti lety v noci sám autem po dálnici. Najednou viděl u silnice stát mladou holku v bílejch šatech. Tak si řekl, super, stopařka, a ještě k tomu hezká, aspoň mi bude cesta líp ubíhat. Zastavil jí a ona si přisedla.

Tak jeli, známej se snažil konverzovat, ale holka moc nemluvila, jen řekla, že chce domů, že musí nutně k rodičům, kteří měli dům na kraji vesnice pár kilometrů odtud. Mluvila dost naléhavě a její hlas zněl nějak divně. Známej si řekl, že moc nemluví a je bledá asi proto, že jede ze zábavy a je jí špatně. Tak jeli, už byli skoro u vesnice, když se známej najednou podíval vedle sebe – a holka nikde! To přece není možný, říkal si, před vteřinou tady vedle mě seděla! Prudce zabrzdil, vyběhl ven z auta, jestli třeba nevyskočila za jízdy – i když mu teda bylo divný, že by si toho nevšim. Nic, holka zmizela.

Už byl ale na dohled od tý vesnice, tak znova nastoupil a dojel k tomu domu, co mu stopařka řekla. Zazvonil a otevřel mu starší chlápek. Známej mu povídal: „Před chvílí jsem vzal stopem kousek odsud vaši dceru, ale najednou mi zmizela z auta. Není už doma?“ Starší chlápek se na něj tak zadíval a zeptal se: „Kde jste jako tu mojí dceru vzal?“ Známej to místo popsal.

Chlápek se na něj znovu podivně zadíval a pak pomalu řekl: „Pane, já nevím, o čem mluvíte. Moje dcera je mrtvá. Zajelo jí auto cestou ze zábavy, přesně před rokem, na tom místě, kde říkáte, že jste jí zastavil.“

Pokud by bylo třeba vybrat jednu jedinou, po celém světě nejznámější, nejpopulárnější a odborníky zároveň nejprobádanější současnou pověst, pak by v tomto náročném výběru pravděpodobně zvítězila historka, která je v naší sbírce nazvaná jako Tajemná stopařka. Strašidelný, tajemný a zároveň smutný příběh o záhadném duchovi mladé dívky, který v noci stopuje na osamělé silnici, je mezi folkloristy známý pod mezinárodním označením The Vanishing Hitchhiker (Mizející stopař). Tato pověst je ale známá i pod alternativními – a možná přesnějšími označeními – Phantom Hitchhiker (Stopař-fantom) a Ghostly Hitchhiker (Přízračný stopař). Jako jedné z mála současných pověstí bylo této historce také přiřazeno specifické číslo v celosvětovém folkloristickém soupisu motivů pověstí, legend a pohádek – jedná se o motiv E332.3.3.1. Jako standardní příklad moderní vrstvy pověstí a vyprávění z všedního dne je pověst o mizející stopařce zmiňována i v nejnovějším úvodu do studia pověstí Leandera Petzolda.

Pověst o tajemné stopařce, které odborníci věnují pozornost již od 40. let XX. století (!), si zvolil do titulu své knihy The Vanishing Hitchhiker (Mizející stopař) s podtitulem American Urban Legends and Their Meanings (Americké městské pověsti a jejich význam) z roku 1981 i americký folklorista Jan Harold Brunvand. Tato kniha znamenala počátek masovějšího zájmu o současnou pověst nejen mezi odborníky, ale i širší veřejností. Příběh o tajemném stopaři velmi brzy vstoupil i do masové a populární kultury – v současné době lze napočítat desítky povídek, knih a filmových a televizních zpracování, které byly touto pověstí inspirovány. Záhadná stopařka vstoupila i do oblasti populární hudby – pravděpodobně nejznámější hudební adaptací motivů této pověsti je píseň amerického zpěváka Dickeyho Lee Laurie s podtitulem Strange Things Happen. Záhadný příběh byl zhudebněn i u nás, dokonce již v 70. letech XX. století. Autorem písně Dívka s vlasem medovým byla country skupina Greenhorns v čele s Mirkem Hoffmannem.