Tiráž

Pověsti z Čech

Josef Virgil Grohmann

Z německého originálu Sagen-Buch von Böhmen und Mähren: Sagen aus Böhmen,

vydaného roku 1863 v nakladatelství Verlag der J. G. Calve’schen

k. k. Universitäts-Buchhandlung v Praze, přeložil Radovan Charvát

Doslov a odborná redakce PhDr. Petr Janeček

Obálka a grafická úprava Lucie Němcová, za použití dřevorytů Josefa Váchala

Sazba Matěj Barták

Redakce Magdalena Wagnerová

Vydalo Nakladatelství PLOT,

Zeyerova alej 5, 162 00 Praha 6,

www.plotknihy.cz,

jako 2. svazek edice Fabula,

celkově jako svou 123. publikaci

Tisk Těšínské papírny, s.r.o.

Vydání první, Praha 2009

ISBN 978-80-7428-011-5

Translation © Radovan Charvát, 2009

Epilogue © Petr Janeček, 2009

© Nakladatelství PLOT, 2009

ISBN 9788074280634

Tato kniha vychází za finančního přispění

Ministerstva kultury České republiky.

Předmluva

Minulý rok na podzim a v zimě, během své dlouhotrvající nemoci, jsem konečně našel čas setřídit své letité sbírky českých a moravských pověstí, zvyků a obyčejů a připravit je k tisku. Řadu těchto spisů zahajuji českými lidovými pověstmi, protože u nich byla potřeba nejnaléhavější. České zvyky a obyčeje byly už mnohokrát sebrány a vědecky znamenitým způsobem využity slavným slovanským mytologem Ignácem J. Hanušem.[1] Pověsti naproti tomu dosud připadly z velké míry beletristům, kteří je často podle vkusu čtenářů romanticky přepracovávali a překrucovali až k nepoznání. V mnoha případech zatemnila tato romantická přepracování původní lidovou pověst natolik, že její původní podobu už nebylo možné zjistit. Tak sem proto nemohla být například zařazena nanejvýš zajímavá pověst o čarodějnici Wele a divokém lovci u Teplic. Pro beletristické zpracovatele měly mimoto největší přitažlivost pověsti o hradech plné rytířů a šlechtičen, a takové teď doslova bují a vytlačují obzvlášť v německých oblastech téměř všechny ostatní pověsti v lidovém podání. Mezi Slovany je však pohádka mnohem oblíbenější než pověst, a tak se všichni čeští spisovatelé, kteří vyhledávají lidová témata, obracejí především k ní.[2]

Tato sbírka je prvním pokusem nabídnout konečně vědě ryzí českou lidovou pověst. Ze starších pramenů a dřívějších sbírek toho bylo možné použít jen málo; mnohé nabízí především znamenitá Vernalekenova kniha Mythen und Bräuche in Österreich (Mýty a obyčeje v Rakousku), k níž bylo odpovídajícím způsobem přihlédnuto. Většinu pověstí jsem pak získal přímo od lidí z ústního podání. Bylo jich tolik, že jsem mohl do svého svazku zahrnout jen nepatrnou část z nich, a tak přispěvatele, jejichž laskavé vyprávění jsem tentokrát nepoužil, musím požádat, aby vyčkali dalšího pokračování, jež se sice bude v první řadě zabývat moravskými pověstmi, ale mělo by pokud možno zaplnit i mezery stávající sbírky. Aby rozsah díla nepřekročil rozumné meze, musel jsem z každé skupiny pověstí uvést jako příklad jen některé. Ještě během tisku se ke mně dostala řada dalších krásných příběhů, ty jsem ale musel nechat stranou, protože kapitoly, do nichž by patřily, už byly uzavřené.

K jednotlivým pověstem jsem nepřiřazoval poznámky. Pro širší publikum by rozsah díla jen zbytečně nadouvaly a pro potřeby učenců by musely být napsány mistrovskou rukou, aby skutečně posloužily. Ke každé skupině pověstí jsem ale napsal úvodní slovo, jež je určeno především širšímu okruhu čtenářů. Měl jsem v úmyslu vzbudit tak ve své vlasti pro domácí pověsti větší všeobecný zájem a porozumění. Navíc jsem mezi ně občas vsunul ústní sdělení o pověstech jiných slovanských národů, jež možná nabídnou leccos zajímavého i vědě.

Nezávisle na tomto svazku budou letos ještě následovat pověry a obyčeje z Čech a Moravy, k nimž mám dostatek sebraného a z větší části již setříděného materiálu - asi patnáct set položek. Doufám, že tím nabídnu čtenářstvu poměrně jasný obraz lidové ústní tradice, třebaže jen v obrysech daných přirozeně silami jednoho člověka. Vyřešit takovou úlohu se může po dlouholeté přípravě plně podařit jen širšímu okruhu lidí, jakým je Spolek pro dějiny Němců v Čechách. Do té doby nechť věda shovívavě přijme tento první příspěvek k bájesloví Čech a Moravy.

Praha, o Velikonocích roku 1863.

Dr. J. Virgil Grohmann

1 Hanuš, Ignác Jan: Bájeslovný kalendář slovanský. Praha 1860, Děva zlatovlasá, bohyně pohanských Slovanův. Praha 1860.

2 Sbírky pohádek jsou Wenzig, Josef: Westslavischer Märchenschatz. 1857. Waldau, Böhmisches Märchenbuch. 1860. Také Erbenova Slovanská čítanka z roku 1863 obsahuje z velké části především pohádky.

I. Nebeští vojáci

Pohanští Němci věřili, že jen ušlechtilí lidé, kteří padnou v bitvě nebo podlehnou zranění, přijdou do Wotanova nebe. Tam přebývají nebeští bojovníci (einherjové) v nádherné velké síni (Valhale). Každé ráno vyjíždějí na dvůr a bojují spolu. Po boji se vracejí do síně, aby pojedli maso kance Séhríma a popili medu, který jim podávají vysněné dívky. Následující pověsti se mi zdají být zjevnými dozvuky této víry.

1. Nebeští vojáci u Vysokého Mýta

Čtvrt hodiny cesty od Vysokého Mýta východním směrem leží půvabný lesík Dráby. Uprostřed něho je údolí, kde se prý o štědrovečerní půlnoci zjevují „nebeští vojáci“. Jsou to ohnivé postavy, které tančí za pronikavých zvuků trubek a po několika minutách mizí.

(J. Toman z Vysokého Mýta)

2. Nebeští vojáci u Jablonce

Když se člověk vydá z Jablonce směrem na jihovýchod, přijde do lesa ležícího na takzvané Karlově hoře. Na kraji lesa stojí kříž, který tam nechal postavit jeden občan z Jablonce na památku přítele, jenž jako voják na tomto místě padl.

U kříže se prý každý rok na Dušičky zjevují nebeští vojáci, rozdělávají oheň a opékají na něm maso na rožni. Když je maso upečené, rozsadí se kolem ohně a maso pojídají. Pak oheň uhasí a zmizí.

(Johann Weiß z Jablonce)

3. Nebeští vojáci u Ouštěka

Půldruhé hodiny cesty od Ouštěka, v místě, kterému se říká Divoké údolí, se o štědrovečerní půlnoci zjevují nebeští vojáci. Sedí na zemi, jedí a pijí, zpívají a hrají, dokud se na nebi neobjeví první ranní červánky. Chvílemi spolu nebeští vojáci také bojují, ale po jídle se jejich rány vždy zase zacelí. Běda tomu, kdo je vyruší nebo pohaní, toho příští rok pronásleduje neštěstí.

(Josef Hirsch z Ouštěka)

II. Sudičky

V Čechách je stále poměrně hojně rozšířená pohanská víra v sudičky, bohyně narození, svatby a smrti. Když se narodí dítě, přijdou do domu tři bílé ženy a radí se o osudu, především pak o svatbě a smrti dítěte. V ruce drží hořící svíčky a poté, co vyřknou svůj ortel, je uhasí. V českých pohádkách jsou líčeny jako stařeny.

Ve snaze vymoci si příznivý ortel nechávají jim lidé na stole chléb a sůl, někdy i pivo, a doufají, že je tím potěší. U Jindřichova Hradce lidé věří, že sudičky dítě vymění, když se zanedbá příprava k šestinedělí, tj. když schází voda, sůl, chléb apod.[3]

4. Smrt ve studni

Na statku, kde právě přišel na svět synáček, nocoval v té době jeden kapitán. O půlnoci ho probudil šramot a když kradmo vzhlédl od pece, spatřil tři bíle oděné postavy s hořícími svíčkami, jak sedí za stolem a pojídají chléb, který jim sedlák připravil. První z nich promluvila: Tak jak zemře? Sekerou? Ne, řekla druhá, zastřelí ho. Počkejte, řekla třetí, vidíte přece, že nás tu dobře pohostili, dopřejte mu lepší smrt. Dobře, řekla první, utopí se tedy ve vlastní studni, a sice v osmnáctém roce svého života. Nato se všechny tři zvedly a zmizely. Ráno kapitán sedlákovi vyprávěl, co viděl, zapsal si také rok a den a odjel do pole. Po osmnácti letech se na statek vrátil, aby chlapcově smrti zabránil. Zastihl sedláka, jak právě zakrývá studnu prkny, aby do ní syn nespadl. Ještě než však bednění dokončil, vrátil se syn z pole a protože měl velkou žízeň, přistoupil ke studni, aby se z ní napil. Otec mu v tom bránil, ale mladík zbledl, zhroutil se a jako bez života přepadl přes okraj studny do vody. Tak se přece stalo, co sudičky předpověděly.

(R. Czermak z Prahy)

5. Špendlíková hlavička

Jeden řemeslnický učeň se vydal na vandr. Jednou šel takhle v noci temným lesem, a došel až k ubohé chatrči. Protože zrovna začalo bouřit a spustil se liják, vešel dovnitř a požádal o nocleh. Hospodář však řekl: Moje žena bude rodit, nemůžu tě sem vzít. Ale vandrovník ho úpěnlivě prosil, aby ho do té nepohody nevyháněl, až ho hospodář nakonec přijal a vykázal mu místo na zápecí. Mezitím se dítě narodilo a bylo to děvče. Uprostřed tiché půlnoci, když všichni spali a rodička také, zaslechl učeň šustot a když vyhlédl zpoza pece, zpozoroval tři bílé ženy, jak sedí u stolu, pojídají chléb a sůl, které jim tam hospodář připravil, a radí se o osudu děvčátka. Konečně jedna řekla: Koho jí dáme za muže? Toho za pecí, odpověděla druhá. A on skrze ni dojde smrti, řekla třetí. Nato se tiše zvedly a zmizely. Byly to sudičky.

Když si učeň za kamny řeč bílých žen vyslechl, náramně se polekal. Mám čekat tak dlouho, než se ožením, a pak ještě přijít kvůli ní o život, pomyslel si, potichu vylezl ze zápecí, přešel k dítěti, které spalo klidně v kolíbce, a vrazil mu do hlavy špendlík. Dítě vykřiklo, ale on vyběhl z domu a utíkal pryč.

Pláčem dítěte se matka probudila, nevěděla však, co se stalo. Holčička se nechala ukonejšit a později rostla, aniž si někdo všiml, že má v hlavě špendlík. Když dospěla a přišla o otce i matku, odešla sloužit do Prahy. Tam se na trhu často setkávala s mužem, který se na ni vždy mile usmíval. Nebyl už sice mladý, ale líbil se jí, a tak než uplynul rok, vzali se a šťastně a spokojeně spolu žili. Jednou v neděli odpoledne požádala žena muže, aby ji podrbal na hlavě. Muž to udělal a přitom narazil na místo, kde z hlavy vyčnívala špendlíková hlavička. Polekal se. Byl to totiž on, kdo při narození holčičky přenocoval v chatrči jejích rodičů. Odtamtud odešel do Prahy, stal se pražským občanem a mistrem a vydělal značné jmění. Když teď ale našel v hlavě své ženy špendlíkovou hlavičku, okamžitě si vzpomněl na výrok sudiček a zeptal se jí, odkud to má. Nevím, co to je, odpověděla, snad nějaké staré znamínko. Je to hlavička špendlíku, řekl muž, mohu jej vytáhnout? A hned chytil špendlík za hlavičku a celý jí ho z hlavy vytáhl. Za špendlíkem se však vyhrnula krev a nedala se zastavit. Do hodiny byla jeho žena mrtvá. Muže se zmocnilo zoufalství, protože se cítil vinen smrtí své milé ženy; nechtěl dál žít a sám si vzal život. A tak se sudba přece jen vyplnila.

(Emanuele Klauczek z Prahy)

3 O sudičkách zevrubně pojednává Hanuš ve své nejnovější práci O methodickém výkladu pověstí slovanských vůbec, a o výkladu pověsti „Tři zlaté vlasy děda Vševěda“ zvlášť. V Praze 1862.

III. Hrdinové ukrytí v hoře

Když během roku příroda chřadla a zamračená obloha seslala k zemi místo úrodného deště ledový sníh, mysleli si lidé, že zlí zimní démoni získali vládu nad světem a bůh léta (Wotan, Svantovít) se svými nebeskými vojáky v boji proti nim padl a sestoupil do podsvětí. Tam podle nich přežíval ve spánku podobném smrti a čekal na jaro. Když přišel jeho čas, probudil se opět a vyrazil s nebeskými vojáky, aby se znovu utkal se zimními obry, kteří mezitím přinesli světu jen bídu a nouzi. Došlo ke strašlivému boji, démoni byli poraženi – po bouřlivé noci nastalo jaro a na zem se vrátily zlaté časy.

Tento mýtus se dál vyvíjel ve dvou směrech. Co se dříve vyprávělo o průběhu slunečního roku, bylo později, když se původní smysl mýtu zastřel, přeneseno na dobu trvání světa. Strašný boj démonů byl přesunut na konec všech dní a spojován se všeobecným zánikem. Zlatý věk, tvrdilo se, vinou bohů a smrti boha světla (Baldra) navždy pominul. Podle pověsti zkáza světa stále postupuje, až nakonec dojde ke strašnému zvlčení. Po tři roky budou světem vládnout nespravedlivé a zvrácené války, vraždění a smilstvo. Pak se dostaví děsivá zima, jež bude opět trvat tři roky. Nato dojde k dlouhému obávanému boji mezi démony a bohy, při němž většina bohů zahyne. Bohové a démoni se budou navzájem pobíjet, až nakonec celý svět vzplane v jednom ohni. Když všechno hrozné pomine, vynoří se země opět z vody a zazelená se krásněji a nádherněji než kdy předtím, bůh světla (Baldr) vyjde z podsvětí a zlaté časy se navrátí.

Podobně jako na dobu trvání světa byl mýtus spícího boha léta přenesen na zemi. Bůh léta na sebe vzal podobu oblíbených hrdinů svého lidu. K tomu došlo především po přijetí křesťanství, jež neuznávalo bohy jako takové, nanejvýš v nich vidělo krále a hrdiny, kteří žili před dávnými věky. Tak vznikly v Čechách pověsti o králi Václavovi a blanických rytířích. Král Václav je bůh Svantovít, rytíři nebeští bojovníci, v jejichž čele jednou bůh vybojuje pro zemi krásný zlatý věk jara. Pod tímto pojmem se rozumí velikost a krása české země. Tak získala pověst politické zabarvení; také se mnohdy prolíná s mýtem o zániku světa.

Pověst o blanických rytířích je přes svou podobnost s německou pověstí o Kyffhäuseru slovanského původu, jak vysvítá z příbuzných bulharských a srbských pověstí o králi Markovi, který často vystupoval na místě Svantovíta.

V Bulharsku lidé věří, že král Marko nezemřel a dosud žije. Jednou ho jako obchodníka zahnala bouře na širé moře. Přistál u pustého ostrova, kde našel nádherné paláce, a ty teď obývá. Brzy ale přijde doba, kdy se Marko vrátí.

Podle jiné pověsti se král Marko někde skrývá od té doby, co byly vynalezeny pušky. Nedokázal uvěřit, že mohou mít takový účinek, a chtěl je vyzkoušet. Přitom si prostřelil ruku, a tak zvolal: Přišel čas, abych odešel. Když může i malé dítě zabít hrdinu, nechci už dál žít na zemi.

Západně od Vardaru poblíž Železné brány se zdvíhá hora, kde se prý král Marko skrývá. Když ji cestující míjejí, volají: Marko, žiješ? A pokud ozvěna otázku zopakuje, říkají, že jim Marko odpověděl.

Podle srbských lidových pověr spí královský syn Marko se svým koněm Šaracem v hoře Urvina. Jeho meč pomalu vyrůstá z hory. Až se vynoří celý, Marko se probudí a osvobodí svůj lid. Zatím ale meč vyčnívá jen z poloviny (ústní podání). Podle jiných pověstí se po vynálezu střelného prachu Marko stáhl do Alp, kde dosud žije v jeskyni jako poustevník.[4]

Pozoruhodné jsou v několika ohledech pověsti o huculském vůdci zbojníků Dovbušovi v Karpatech. Byl to neobyčejný silák, který dokázal vyzdvihnout dveře z pantů a rukou ukroutit zámek; také se mnohokrát šťastně probil z obklíčení rotou vojáků. Nosil drátěnou košili, která ho činila nezranitelným. Za jeho hrdinské činy ho Huculové měli za boha. V horách stryjské oblasti nedaleko vsi Poljanica je v lese skála připomínající dům. Do ní jsou s velkou námahou vytesány pokoje, okna a dveře. To všechno má být Dovbušova práce a v tom domě prý také bydlel. Ale Dovbuš přebýval i v zakarpatské Černé hoře v hluboké jeskyni, kterou údajně s jeho skalním příbytkem u Poljanice spojovala podzemní chodba. Odtud navštěvoval svou milou, ženu huculského sedláka a zlou čarodějku. Byla prý to krásná a silná, ale i velmi žárlivá žena a všechny ostatní milenky proslulého loupežníka začarovala. Navedena svým mužem se Dovbuše jednou zeptala, jak je zranitelný. Odpověděl, že zabít ho může jen skleněná koule, posvěcená v kostele odsloužením dvanácti mší svatých, a v ní by muselo být ještě sedm pšeničných zrnek, stejně tak posvěcených odsloužením dvanácti mší. Takovou koulí nakonec muž loupežníka zabil, když chtěl jít za svou milou. Smrtelně zasažen vzal Dovbuš ještě sekeru, rozštípl obrovský dubový špalek a řekl, že jeho nástupcem má být ten, kdo to dokáže po něm. Ale nikdo toho nebyl schopen. Podle jiných Dovbuš nezemřel, nýbrž byl svou žárlivou milou na mnoho a mnoho let zaklet do skalní jeskyně v Černé hoře. Tam dosud žije a bez ustání přepočítává peníze, které naloupil. V určité dny v roce vychází se svými druhy ven a mnozí horalé už ho tam několikrát zahlédli. Do příbytku samotného lze proniknout jen skrz troje železné dveře, ale jeskyně je tak hluboká, že mnohý z horalů, hnán žádostivou touhou po pokladech slavného loupežníka, v ní našel smrt. Sám Dovbuš také každého, kdo se ke kameni přiblíží, stáhne do jeskyně, takže už nespatří denní světlo. Těmito lidmi posiluje Dovbuš svou bandu, neboť až kouzlo jeho milenky pomine, objeví se opět i se svými druhy a pomstí se všem, kteří ho podvedli. Některé dny prý Dovbuš navštěvuje svou ženu ve skalním příbytku u Poljanice, kterou tam také začarovala žárlivá selka. Pak odtamtud horalé slyší hudbu a zpěv a v noci vidí pronikat ven světlo a zahlédnou i spoustu mužů a žen a mezi nimi i krásného Dovbuše.[5]

Podobný vývoj zaznamenal mýtus i v Persii, kde lidé věří, že božský Sam není mrtvý, pouze spí a až mrtví povstanou, probudí se a vrátí, aby vyhladil Ahrímanovy služebné démony a nastolil říši Saošjanta.[6]

6. Hora Blaník

Severovýchodně od městečka Louňovice v okrese Tábor se zdvihá Velký Blaník, proslulý svými pověstmi po celé zemi. Nedaleko něj směrem na západ teče říčka Blanice. Na hoře jsou ještě patrné valy, vzniklé nakupením velkých kamenů za husitských válek. Když se za jasného počasí seskupí kolem Blaníku mraky, znamená to, že bude pršet. Uvnitř hory jsou obrovské sály se stěnami z horského křišťálu. V nich odpočívá král Václav s vyvolenou družinou rytířů. Jejich koně stojí stále osedlaní u žlabů. Každé půlnoci se hora otevře, svatý král vyjede s rytíři na pláň a cvičí se v boji. Jednou se však Čechy ocitnou ve velké nouzi. Ze všech stran vtrhnou do země nepřátelé a budou ji drancovat a mordovat lid. Hlavní město bude srovnáno se zemí, takže se jen stěží pozná místo, kde město dříve stávalo. Nepřátelským mečem bude denně hynout tolik obyvatel, že jich zbude jen co se vejde pod plachtu formanského vozu. Ale až vozka pojede kolem místa, kde dnes stojí Staroměstské náměstí, práskne bičem a smutně zvolá: Tady kdysi stávalo krásné a veliké město Praha!

Až se Čechám povede tak zle, opět vyklíčí uschlé stromy, které teď lemují břehy Blanice, a vyženou květy. Hora se otevře a král Václav vyjede na bělouši s korouhví v ruce se svatým šikem svých věrných a uchystá nepřátelům krvavou lázeň. Vyschlý potok na úpatí hory se naplní krví zabitých. Rytíři krále Václava nejprve vyženou nepřítele za hranice země, a potom dojdou věčného klidu. Přeživší Čechové se opět shromáždí, nastane nová doba a země bude žít šťastně.

Z hory Blaník prosakuje pramen, jehož barva a vůně připomínají močůvku. Pochází od koní, kteří osedlaní čekají v hoře u skalních stěn. V Balbínových dobách stál nedaleko hory velký les, který od špiček dolů stále usychal.[7] Poslechněme si nyní jednotlivé pověsti o Blaníku.

Bylo to na jaře za jasné měsíční noci, když obyvatele Mladé Vožice probudil o půlnoci ze spánku zvláštní hluk. Ze skalního úvalu pod Blaníkem se ozývalo bubnování a řinčení zbraní a zřetelně bylo slyšet dusot koňských kopyt. Občané se chopili zbraní a vybíhali ven, aby se střetli s nepřítelem. Jaký však byl jejich údiv, když na palouku spatřili zástup nádherně oděných rytířů, jak se cvičí v boji. Pohybovali se tak lehce a rychle, že je oči ani nestačily sledovat. Konečně zavířil buben, rytíři se v mžiku seřadili, zmizeli v hoře a ta se za nimi s rachotem zavřela.

Když se zvěst o této podivuhodné události roznesla, vypsali občané města odměnu pro toho, kdo se odváží prozkoumat strže kolem Blaníku a přinese o záhadných rytířích zprávu. Uběhly tři roky, než se mladý muž jménem Zdeněk ze Zásmuk odhodlal podstoupit takové dobrodružství. Když se přiblížil k Blaníku, hora byla otevřená a Zdeněk se pustil se svým koněm dovnitř. Stěny se za ním hned s rachotem uzavřely. Jel dál, až přijel k velké osvětlené dvoraně, která se podobala chrámu. Na kamenných lavicích tu dřímali rytíři, proměnění v krásné starce s dlouhými bílými vousy. Stranou stáli jejich sněhobílí koně, uvázaní ke sloupům a osedlaní. V tu chvíli Zdeněk nepozorně zavadil o jedno z kopí, to spadlo a rozeznělo celý sál. Válečníci probuzení hlukem padajícího kopí zdvihli hlavy a ptali se, zda už přišel jejich čas. Zdeněk před ně předstoupil a pověděl jim, proč přišel; pokud ho potřebují pro své vykoupení, je připraven jim pomoci. Nato se zdvihl nejskvělejší z nich, který se zdál být jejich vůdcem, a řekl: Jsem Oldřich z Rožmberka a toto jsou moji druhové, kteří se mnou slavně padli při obraně hradu Litice proti Žižkovi. Jenže Bůh nám nedovolil vstoupit do ráje a přisoudil nám toto místo do doby, než se Čechy ocitnou v nejvyšší nouzi. Pak odtud vyrazíme a přineseme zemi štěstí a mír. Tak bylo lidu zvěstováno! Po těchto slovech rytíř opět upadl do hlubokého spánku, a s ním i ostatní. Zdeněk se však dostal živ a zdráv z hory ven.

Lid stále ještě věří v návrat rytířů. Až ovšem nadejde jejich čas, probudí je Žižkův buben a v tu chvíli rozkvete Přemyslova líska, i kdyby to mělo být v zimě.

Na úpatí Blaníku pásl pasáček ovce. Každý den se mu ale jedna ztratila, a tak se rozhodl, že je půjde hledat. Došel až k jeskyni, která vedla dovnitř hory, a když do ní vlezl, zaslechl bečení zbloudilé ovce. Marně ji ale hledal a už se chtěl s nepořízenou vrátit, když vtom se před ním hora s rachotem otevřela. Jak tam tak stál zkoprnělý a nemohl se ve tmě vyznat, přistoupil k němu trpaslík a zavedl ho do velkého sálu. Tam pasáček zastal krále Václava a jeho rytíře v hlubokém spánku. Král se však při jeho příchodu probudil a hned mu nakázal, aby u nich zůstal a čistil jim brnění. Pasáček uposlechl a zůstal v hoře. Jednoho dne za ním rytíř přišel a řekl mu, že už zase může odejít. Při těch slovech mu podal pytel a řekl, že v něm má svou odměnu. Pasáček zvesela vyrazil z hory a sotva se ocitl na denním světle, zvědavě otevřel pytel, aby se podíval, co v něm je. Ale našel jen zrnka ovsa! Můžou se hodit, řekl si a zamířil do vsi. Jenže tam už ho nikdo nepoznával, a i jemu se zdálo všechno jakoby změněné. Staří lidé si nakonec vzpomněli, jak jim jejich dědečkové vyprávěli, že před sto lety zmizel v Blaníku jakýsi pasáček. Mládenec lidi prosil, aby mu jen dali světničku, kde by mohl bydlet. Když se tak stalo, otevřel uvnitř pytel s ovsem, ale ten byl plný dukátů a stříbrných tolarů. Za ně si pak koupil pěkný dům a stal se nejbohatším ve vsi.

Jiný pasáček, který se také dostal do Blaníku, vyprávěl celou historku jinak. Bojovník v Blaníku je prý rytíř Stojmír. Když byly Čechy plné loupeživých hord, stáhl se statečný Stojmír se svými druhy za stálých bojů do blanické tvrze. Tam došlo k poslednímu rozhodnému boji, v němž Stojmír i jeho rytíři našli smrt. Následujícího rána, když nepřátelé odtáhli, spěchali Stojmírovi přátelé na bojiště, aby ho spolu s jeho druhy pohřbili, ale po mrtvolách jako by se zem slehla. Pomysleli si tedy, že je nepřátelé odvlekli s sebou, a chtěli za nimi vyslat posly s výkupným. V noci však lidé zaslechli v okolí hluk boje a když vyběhli ze stavení, aby se podívali, co se děje, spatřili zabité rytíře, jak pořádají bojové hry. Po boji pak rytíři zavedli koně k Blanickému potoku, kde je napojili a vrátili se k hoře. Ta se před nimi rozevřela a opět se za nimi s rachotem zavřela. Teď už lidé věděli, kam se zabití Stojmírovi rytíři poděli. A pasáček, který se zanedlouho dostal do hory, skutečně potvrdil, že uvnitř viděl Stojmíra a jeho druhy, jak tam odpočívají v hlubokém spánku.

(Ilustrovaná kronika Čech 1, s. 234)

Jeden čeledín se vracel se dvěma koňmi z mlýna. Když míjel horu Blaník, zaslechl hrát krásný bojový pochod a uslyšel dusot koňských kopyt. Zároveň uviděl rytíře vracet se z klání. Válečná hudba vjela koňům do nohou a ti se přes volání svého pána rozeběhli za rytíři a vjeli i s ním do hory, která se za nimi zavřela. Čeledín se z hory dostal až po deseti letech, ale vypověděl, že rytíř, který v ní spí, je prý Vok z Rožmberka. Když se dozvěděl, že uvnitř strávil deset let, nechtěl tomu věřit a tvrdil, že tam nepobyl ani deset dní.

U Blaníku bydlel kovář, který měl pod horou louku. Jednou si najal žence a spolu s nimi sekal trávu, když vtom k němu přistoupil neznámý muž a vyzval ho, aby šel za ním. Kovář ho poslechl a vešel za ním do hory. Tam spatřil blanické rytíře, jak sedí na koních s hlavami opřenými o koňské krky a spí. Neznámý se obrátil ke kováři a řekl mu: Zavedl jsem tě sem, abys okoval naše koně. Kovář odpověděl: To nepůjde, nemám k tomu potřebné nářadí. O to neměj starost, řekl rytíř, přinesl mu, co potřeboval, a řekl: Dělej, co jsem ti nařídil; dej si ale pozor, aby ses žádného ze spících rytířů nedotkl. Kovář se dal do práce a když okoval posledního koně, neobratně se dotkl rytíře, který na něm spal. Ten se okamžitě probudil a zvolal: Už přišel náš čas? Ještě ne, odpověděl bdící rytíř a zahrozil kováři prstem. Nakonec mu dal za odměnu staré podkovy a vyvedl ho z hory. Když se muž vrátil na louku, divil se, že na ní místo jednoho pracují dva ženci. Ti mu ale vyprávěli, že byl celý rok pryč a oni už ho měli za mrtvého. Kovář jim ukázal pytel s podkovami, ale když ho otevřel, proměnily se všechny ve zlato.

(Vernaleken, Mýty a obyčeje, s. 110)

Ve vsi Křížkov na úpatí Blaníku žil rolník, který měl krásného bělouše. Ten se jednou pásl u hory a rolníkův syn ho měl hlídat. Netrvalo však dlouho a synek se vrátil domů s pláčem, že kůň se mu najednou ztratil. Otec řekl ženě, aby počkala s jídlem, že zajde k Blaníku a podívá se po něm. Byla právě svatodušní neděle a sloužila se mše. Rolník přišel k hoře a viděl, že je otevřená. Bez bázně vešel skalní rozsedlinou dovnitř a dostal se do sálu, kde u velkého kamenného stolu seděli rytíři a spali. Všichni na sobě měli černé brnění, jen jejich vůdce zářil ve zlatém a na helmě měl tři bílá volavčí péra.

Vždy po určité době zdvihl jeden z rytířů hlavu a zeptal se: Už je čas? Nato vůdce zavrtěl hlavou a rytíř se opět ponořil do hlubokého spánku. Tak se ptal jeden po druhém a rolník nevycházel z údivu. Nakonec za ním něco zařičí. Otočí se, spatří horu opět otevřenou, a když vyjde ven, vidí, že na louce u hory se klidně pase jeho bělouš. Spěchá k němu a přivede ho domů. Všichni před ním ustrašeně ustupují; jeho žena sedí u stolu v hlubokém smutku. Když ho ale spatřila, vyrazila ze sebe výkřik a zeptala se ho: Kde jsi proboha byl celý rok? Rolník se nestačil divit, myslel, že se vzdálil jen na hodinu.

(Fr. Langenhahn)

Už v 15. století viděl prý začarované rytíře jeden muž, jak napájejí koně a mizí v hoře. Druhý den bylo kolem vidět stopy koňských kopyt, které všechny vedly do hory. Začarovaní rytíři prý mají zůstat v hoře tak dlouho, dokud se potok vytékající ze skály na jejím úpatí nerozvodní a starý dub vedle něj nezazelená.

Jednoho krásného letního dne roku 1826 projížděl krajský správce rytíř z Putzlacheru kolem Blaníku. Aby mu cesta rychleji ubíhala, vyprávěl svému myslivci o Zdeňkovi ze Zásmuk, který prý v hoře spí. Myslivec se spícím rytířům posmíval a dělal, že příběhu nevěří. Cestující však ještě neměli Velký Blaník za sebou, když k nim tryskem dorazil houf rytířů v temně modrém brnění, se spuštěným hledím a širokými bojovými meči v rukou. Kočí práskl do koní, ale rytíři nezůstávali pozadu a až po čtvrthodině pronásledování obrátili své koně a vrátili se. Myslivec však ze strachu a úlekem dočista omdlel.

(Ilustrovaná kronika Čech 2, s. 444)

7. Vojáci v Oškobrhu

Nedaleko Kolína se zdvíhá kopec, kterému se v okolí říká Oškobrh. V něm mají přebývat rytíři svatého Václava, kteří z něj v létě o půlnoci vycházejí, aby se pocvičili ve zbrani. Hlavy však nemají na krku, nýbrž drží je v podpaží. Prohánějí se po obdělaných polích, ale ráno po nich není v půdě jediné stopy.

Na úpatí kopce stál malý statek. Jednou v poledne se tam právě chystali usednout ke stolu, když vtom si děvečka vzpomněla, že nedala prasatům. Vyšla tedy ven a otevřela chlév, aby jim nasypala krmení. Přitom jí jedno prase uteklo a nechtělo se dát chytit. Nakonec vběhlo do jeskyně v hoře. Děvečka, která se bála, že jí doma vynadají, vběhla plná strachu za zvířetem dovnitř. Tam se celá udivená zastavila, když spatřila spící vojáky. Přistoupil k ní stařec a požádal ji, aby zametla podlahu a smetí vynesla ven. Děvečka to udělala; když je však vynesla na denní světlo, proměnilo se v ryzí zlato. Pospíchala domů a viděla, že čeleď právě vstává od stolu. Když se jich ptala, zda tak dlouho jedli, odpověděli, že je to právě rok, co vyšla z domu, aby chytila prase.

(A. Kröschel z Kolína)

8. Sedmispáči

V zámeckém vrchu u Teplic prý spí několik rytířů už 700 let a říká se jim proto Sedmispáči. Až se jednou Němcům zle povede, vyjdou jim rytíři z hory na pomoc. Potůček na úpatí vrchu se často zbarví do žluta močí koní, kteří stojí uvnitř, a na vrchu samotném leží kameny, v nichž je otisk jejich kopyt. Dříve vedla kolem zámeckého vrchu zeď; z ní už ale nezbylo nic než brána, kterou rytíři vjíždějí a vyjíždějí. Kolem brány prý obchází od půlnoci do jedné velký silný muž bez hlavy.

(A. Brückner z Ústí)

9. Turecká pláň

Nedaleko saské vsi Kühnheide se rozprostírá bažinatá oblast, která je v okolí známá pod názvem Turecká pláň. Jméno dostala po tureckém regimentu, který tu zapadl, když chtěl proniknout do hor. O velikonočním týdnu ze čtvrtka na pátek jsou tu prý vidět modré plamínky a slyšet turecká muzika a dusot koní.

10. Král Václav v Bílé hoře u Prahy

V Bílé hoře u Prahy, kde byl poražen zimní král, je prý ukryt král Václav s velkým šikem vojska a spí. Sedí na bílém koni a v ruce drží kopí. Jednou budou Čechy tak zpustošené, že ti, kteří přežijí, se vejdou pod jedinou vozovou plachtu. A až vozka pojede kolem místa, kde dnes stojí Staroměstské náměstí, práskne bičem a řekne: Tady stála Praha! Nato vyjde z hory svatý Václav a dojde k veliké bitvě.

(Emanuele Klauczek z Prahy)

11. Švédové v Křinickém lese

V jednom lesíku nedaleko Křinic je prý pochováno mnoho Švédů. Často tam lidé nacházejí koňské podkovy. Před vypuknutím války je také slyšet buben. Není to tak dávno, co šel lesíkem sedlák – jeho syn dosud žije. Byl opilý. Vtom ho napadlo, že tu odpočívá švédský tambur, a zavolal: Bubeníku, jestli tu opravdu jsi, ozvi se! Kolem něj hned všechno oživlo a než se vzpamatoval, obklopil ho houfec vojáků. Tambur tloukl na buben. Pak se obrátil k opilci a řekl mu, aby se už nikdy neopovažoval rušit je v klidu, nebo se mu zle povede. Tentokrát z toho sedlák vyvázl jen s úlekem.

(F. Kahler z Broumova)

12. Bojovníci ve Vyšehradu

Když Libuše předpovídala Čechům osud, zmocnila se jí veliká úzkost, když viděla, jakými útrapami bude muset její lid projít. Shromáždila proto vybraný šik bojovníků, jejichž sídlo je ve skále a kteří přijdou Čechům na pomoc, až bude nejhůř. Všichni utopenci poblíž Vyšehradu se prý k tomuto šiku přidávají.

(A. Nowotny z Prahy)

13. Rytíři svatého Václava u Mělníka

Nedaleko Mělníka prý hluboko pod zemí odpočívá zkamenělý král Václav se třemi sty muži. Jednou dojde v Čechách k bojům za osvobození a poteče tolik krve, že dostoupí až k pražské Koňské bráně. Potom král Václav ožije, vyjde na denní světlo a Čechy zachrání.

V podzemí tu jsou v sudech také velké poklady, u nichž leží černý pes s ohnivýma očima a hlídá je. Dovnitř však nemůže nikdo vstoupit. Když se o to o pašijích, kdy jsou sluje otevřené, jeden kněz pokusil, zhasil mu závan větru svíčku. Poklady se otevřou, až Mělník do základů vyhoří. To se však má stát o svátku sv. Trojice, a proto se každoročně tu neděli odebírá z Mělníka k nedalekému kostelu stejného jména velké procesí.

(Emanuele Klauczek z Prahy)

14. Sklep v Přehořově

Půldruhé hodiny cesty od Vysoké Libyně leží Přehořov. V něm je sklep velký jako celá vesnice, kde se prý kdysi ukryl proslulý vojevůdce Wawusch se svou družinou a všemi poklady. Jednou vešla dovnitř jakási žena a přestože nic neviděla, slyšela bučení vola; jindy tam vstoupil pacholek, něco vzal a vynesl na světlo. Až venku zjistil, že je to stará uniforma.

(J. Ábeles z Vysoké Libyně)

15. Rytíři z Podhořan

U Podhořan (mezi Kutnou Horou a Chrudimí) jsou zbytky hradu Pořany. Za časů krále Václava tu přebýval loupeživý rytíř, který byl za své zlé skutky zakletý na tak dlouhou dobu do sousedního lesa, dokud trosky hradu nezmizí. Lidé obcující s duchy tvrdí, že večer na Štědrý den se pokaždé otevře kmen jabloně, odtamtud vystoupí stařec, prohlédne si zasmušile okolí a pak zvolá: Ještě pořád nezmizel!

(Vernaleken, s. 112)

16. Vrch Homole

U silnice mezi Prahou a Berounem se před Dušníky zdvíhá velký kopec s kapličkou. Jde o kostelík zasvěcený svatému Jiří, který o jeho svátku navštěvují poutníci zblízka i zdaleka. Kopec se jako mnohé další v Čechách jemu podobné nazývá Homole. Kdo podle pověsti běží při jeho úpatí se zadrženým dechem, zaslechne řehtání koní a sténání rytíře. V dávných dobách tu prý žádný vrch nestál a krajina kolem byla rovná. Když se však jeden český rytíř dopustil vůči místním lidem těžkého přečinu, byl mu uložen ještě těžší trest. Do půdy byl zaražen silný kůl a k němu ho přivázali živého i s koněm. Každý z poškozených i přihlížejících pak naplnil svou helmu zemí a všichni začali rytíře i s koněm zasypávat širokou a několik sáhů vysokou vrstvou půdy. Rytíř zprvu přihlížel své pomalé smrti zmužile, když ale zem přikrývala už celého koně a jemu vyčnívala jen hlava, poprvé tiše zasténal, protože si uvědomil, že asi naposledy vidí paprsky slunce a milou okolní zeleň. Jeho soudci však dál nosili k násypu jednu helmu za druhou, až navršená půda přesahovala stojícího koně i s rytířem o jeden sáh. Tak vznikl vrch Homole.

(viz Hájkova Kronika česká)

17. Kopec

Čtyři hodiny cesty od Prahy stojí u Lichočevsi kopec, na jehož vrcholku roste velký strom, který všechno v okolí převyšuje. Zde prý kdysi došlo k bitvě, v níž padl generál. Vojáci svého vůdce pochovali na bitevním poli a všichni na něho naházeli své helmy. Tak vznikl zmíněný kopec. Když ho někdo na bělouši sedmkrát objede se zadrženým dechem, generál vystoupí z vysokého stromu.

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

I. Nebeští vojáci

1. Nebeští vojáci u Vysokého Mýta

2. Nebeští vojáci u Jablonce

3. Nebeští vojáci u Ouštěka

II. Sudičky

4. Smrt ve studni

5. Špendlíková hlavička

III. Hrdinové ukrytí v hoře

6. Hora Blaník

7. Vojáci v Oškobrhu

8. Sedmispáči

9. Turecká pláň

10. Král Václav v Bílé hoře u Prahy

11. Švédové v Křinickém lese

12. Bojovníci ve Vyšehradu

13. Rytíři svatého Václava u Mělníka

14. Sklep v Přehořově

15. Rytíři z Podhořan

16. Vrch Homole

17. Kopec

18. Rytíř Bruncvík

19. Nabalzamovaný rytíř

20. Templáři v Ralsku

21. Sud vína u Helfensteinu