DOG DANCING

Kateřina Lerlová

DOG DANCING

Nakladatelství PLOT

Praha, 2010

Copyright © Kateřina Lerlová, 2010

Photos © archiv Czech Dog Academy, Marek Havlík, Zdeněk Korint, Kateřina Lerlová, Josef Malina

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2010

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–048–1

ePUB: ISBN 978–80–7428–101–3

MOBI: ISBN 978–80–7428–102–0

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Děkuji všem, bez jejichž pomoci by tato kniha nikdy nevznikla: Báře s Acem a Skipem, Tomášovi s Qarkem a Cannym, Janě s Royem, Elis s Rory, Val s Vanetkou a Azalkou, Lucce s Pikem, Simče s Shelly, Ivaně s Chiccem a Falcem, Katce s Rohanem, členům Czech Dog Academy a samozřejmě svému tanečnímu partnerovi Wayovi, který mě světem dogdancingu neúnavně doprovází.

Úvod

Co to je dogdancing

Dogdance, Dogdancing, Tanec se psem, Canine Freestyle, Musical Freestyle, Heelwork to Music... To všechno jsou názvy pro jeden krásný psí sport, kde se hudba prolíná se společným pohybem psa a jeho člověka. Nejde o klasický tanec, kdy se partneři pohybují v těsném objetí, spíše pes předvádí nejrůznější cviky, jako jsou otočky, obíhání psovoda, panáčkování, nebo chůze po zadních v rytmu hudby a psovod se ho snaží vhodně doplňovat svými více či méně tanečními kreacemi. Konkrétní podoba vždy záleží na vkusu psovoda a schopnostech psa, každý má prostor vyjadřovat se podle svých představ.

Psi

Ať už máte čistokrevného psa, nebo křížence, malého nebo velkého, sportovce, nebo gaučáka, v dogdancingu budete vítáni. Cvičení se správnou motivací a odměnami za výkon těší každého psa a na soutěžích jsou týmy posuzovány s přihlédnutím k charakteristikám každého plemene. Cviky nejsou popsané přesně, jak tomu bývá v klasické sportovní kynologii, naopak se vysoce cení originalita v předvedení a každý pes může něčím zaujmout. Sportovat můžete začít se štěnětem i se starším psem, vždycky podle momentálního zdravotního stavu psa.

Psovodi

Musí umět psovod tančit, pokud se chce věnovat dogdancingu? Kdepak, to vůbec není podmínkou. Mít hudební sluch a trochu smyslu pro rytmus je samozřejmě výhodné, ale soutěží se v několika různých divizích, které se odlišují stylem vystoupení, od společenských či latino-amerických tanců přes precizní klus ve stylu drezury koní až po freestyle, kde je možné ukázat jakékoli cviky, nejčastěji kombinované do podoby skoro divadelního vystoupení. Ať už jste mladí, nebo máte nasbíráno mnoho životních zkušeností, tenhle psí sport je otevřený všem.

Děti a dogdancing

Děti při práci se psem dávají svoji radost bezprostředně najevo, což psi milují. Stejně tak jsou vynalézavé v hrách, ke kterým ani nepotřebují hračky, a to psi umí ocenit. Při vymýšlení cviků a jejich učení rozvíjí svou kreativitu a samostatnost. Na druhou stranu nemají vždy dost zkušeností, aby po psovi chtěly nemožné, a od cvičení ho tím neodradily. Proto když děti najdou v dogdancingu zalíbení, měly by být podporovány, ale alespoň čas od času pod dozorem zkušenější autority.

Co je ke cvičení potřeba

V zásadě nadšení do práce a zdravý pes. Potom už vám stačí jen trocha času během dne, prostor, kde se pes nezraní, inspirace pro cviky, trpělivost při učení nových věcí, oblíbená hračka vašeho psa a nějaké pamlsky, které mu chutnají. K tréninku nejsou potřeba žádné speciální pomůcky a pokud nechcete, nemusíte ve svém okolí hledat cvičiště, kde by vedli kurzy dogdacingu (i když to je samozřejmě možné, pokud dáváte přednost cvičení pod dohledem zkušeného instruktora a ve společnosti stejně nadšených lidí). Učit a procvičovat nové cviky můžete pohodlně u sebe doma nebo na procházkách venku.

Výběr štěněte

Možná uvažujete o takovém výběru štěněte, se kterým byste se mohli věnovat dogdancingu. Oblíbenou volbou bývají sportovní a atletičtí psi, jako jsou border collie, australští ovčáci, belgičtí ovčáci nebo šeltie. Na druhou stranu diváky i porotu zaujme originální cvik i originální plemeno, border collie nikdy nepředvede slalom mezi nohama psovoda na zadních, a hovawart by se sice musel psovodovi mezi nohama plazit, ale málokdo bude mít tak ladnou chůzi jako on.

Pokud stojíte o svou účast v dogdancingu, rozhodujte se podle toho, jaké plemeno vám imponuje svými charakterovými vlastnostmi. Při výběru psa od chovatele se snažte zjistit co nejvíce informací o zdravotním stavu rodičů štěněte i jejich příbuzných. Dogdancing může dělat jen zdravý pes, takže pokud se váš partner zraní a nebudete už spolu moci závodit, i tak si můžete užívat čas strávený společně, ale mimo závodní plochu. Myslete především na to, že si pořizujete kamaráda do života na patnáct let.

Jestliže chcete, můžete si pořídit i dospělého psa z útulku, kříženci často bývají velmi nadaní na nejrůznější kousky a novému majiteli jsou zavázaní. Pokud si vezmete dospělého psa, nevíte, co všechno si s lidmi prožil, a možná pro něj bude obtížné zvládat atmosféru na závodech. Neznamená to, že psi z útulku nejsou pro sport vhodní, jen můžete potřebovat radu zkušenějšího trenéra.

K čemu je trénink dogdancingu dobrý

Každý, kdo někdy viděl vystoupení psa s jeho psovodem, jak se za zvuků hudby pohybují ve vzájemné harmonii, byl unešen. Je radost dívat se na psa, který oddaně sleduje psovoda a čeká na každý jeho pokyn k činu, ihned reaguje na sebemenší posunek a s radostí jde z jednoho cviku do druhého. A stejná radost je s takovým psem cvičit. Těžko se popisuje, jak je člověk na svého psa hrdý, když se všechno podaří, jak bylo naplánováno.

I když nemáte závodní ambice, trénink jednotlivých prvků je zábava. Pokud se rozhodnete pro učení formou hry, podle pravidla „kdo si hraje, nezlobí“ dáte psovi na starost něco jiného než vymýšlení nezbedností. Cvičením triků za hranice základní poslušnosti navíc prohlubujete vzájemný vztah, který se psem máte. Cviky procvičují různé části psího těla, a tak to je vhodný trénink pro rozvíjení obratnosti a kondice potřebné v dalších psích sportech. I kdybyste se nikdy nechtěli věnovat závodně dogdancingu ani žádnému jinému sportu, vaši pozornost vždycky ocení i rodinný mazlíček.

Seznamte se s dogdancingem

Historie

Dnes už málokdo může říci přesně, jak to všechno začalo. Dost možná na stejnou myšlenku cvičení klasické poslušnosti (v angličtině obedience) s hudbou v pozadí přišlo několik lidí zároveň. Jisté ovšem je, že ve spolupráci s Britem Johnem Gilbertem, trenérem a závodníkem v agility a obedience, připravila Mary Ray, další vrcholová závodnice a trenérka agility a obedience, poprvé v roce 1990 se svými dvěma psy vystoupení na hudbu složené převážně z prvků heelworku (práce psa u nohy psovoda). U publika měl její výstup kladný ohlas a pravděpodobně díky tomu se dogdancing ve své rané podobě rozšířil i za oceán, a to konkrétně do Kanady. Mary Ray poté svoje vystoupení opakovala s novými sestavami příležitostně nejen při kynologických akcích, a od roku 1992 se její představení staly součástí snad nejznámější mezinárodní psí výstavy Crufts.

Zřejmě první soutěž se konala roku 1992 v Kanadě a rok nato byla založena organizace Musical Canine Sport International, která sepsala pravidla a pořádala podle nich další závody. Z Kanady se dogdancing rozšířil i do Spojených států, zalíbil se Sandře Davies, která o dogdancingu vydala několik výukových knih a videí. V USA pak vznikly tři hlavní kluby s vlastními pravidly – Canine Freestyle Organisation (CFO), Musical Dog Sport Association (MDSA) a pravděpodobně nejrozšířenější World Canine Freestyle Organisation (WCFO). Členy WCFO se staly i další země mimo Ameriku a soutěží se podle jejích pravidel i v Evropě či Japonsku, včetně České republiky a Slovenska.

Ve Spojeném království se první soutěž konala až roku 1996 v Coventry. V roce 1999 se vytvořil první klub Paws‘n‘Music, o rok později klub HTM Freestyle Association a jako poslední byl založen klub Canine Freestyle GB. Každý z klubů měl trochu jiná pravidla, i když podstata sportu byla stále stejná. Britský Kennel Club uznal dogdancing jakožto sport s další úpravou pravidel, ze které vzešlo soutěžení ve dvou základních divizích – Heelwork to Music (převážně chůze u nohy doplněná o cviky v blízkosti psovoda) a Freestyle (jakékoli cviky, v jakékoli vzdálenosti a pozici vůči psovodovi).

Do Evropy se dogdancing rozšířil velmi rychle, inspirován ukázkami Mary Ray na Crufts, zejména díky lidem okolo agility a dalších psích sportů. Většinou si země vytvořila vlastní národní pravidla, která ovšem jsou tak obecná, aby se mohli závodníci účastnit soutěží pořádaných různými kluby. V roce 2007 se nadšenci z několika zemí spojili dohromady, začali pořádat školení rozhodčích a tréninkové semináře, vytvořili jednotná pravidla, kterými se kluby v jednotlivých zemích mohly řídit, a v roce 2009 založili Dogdance International, mezinárodní organizaci zastřešující závody v Evropě. V roce 2009 pořádala nizozemská odnož WCFO první mistrovství Evropy a dánský klub dogdancing pořádal v roce 2010 první mistrovství světa zastřešené mezinárodní kynologickou federací FCI.

Vývoj v ČR

Šimona Drábková s fenkou dobrmana

V České republice začal dogdancing podobně jako jinde v Evropě – podnikaví majitelé psů na výstavách v zahraničí viděli ukázky, a když v roce 1999 vyhlásila Canisterapeutická společnost „nulté“ mistrovství republiky, dorazilo soutěžit dvacet týmů. Pravidla zprvu nebyla nijak zvlášť specifikovaná, až další rok byly na mistrovství vytvořeny kategorie podle věku psovoda – Děti, Mládež a Dospělí. Soutěž posuzovali tři rozhodčí, bez zvláštního školení, obvykle s nějakými zkušenostmi z výcviku psů nebo taneční průpravou.

Vývoj šel pak každý rok kupředu, skupina nadšenců založila Klub tance se psem České republiky (KTP ČR), a ten pořádal i další soutěže během roku, vytvářela se přesnější pravidla a kategorie se ustálily na třech – Začátečníci, Pokročilí, Elitní. Neexistovaly kategorie odpovídající různým stylům vystoupení. Součástí každé sestavy muselo být pět povinných prvků – otočky, chůze u nohy nebo chůze do strany, couvání, obíhání a slalom. Psovodi volili zejména volné, freestylové prvky, a sestavy tak byly velmi různorodé a zajímavé.

O popularizaci sportu se zasloužily články Šimony Drábkové o výcviku dogdancingu v kynologických časopisech a závod Dog Dancing Show Prague s mezinárodní účastí a mezinárodními rozhodčími. Pořádal ho Antonín Grygar, známý český rozhodčí agility. Soutěž probíhala ve třech kolech, kde si v prvním kole psovodi losovali několik z předem určených cviků, ve druhém předváděli sestavu s povinnou rekvizitou a ve třetím kole, kam se dostala jen část týmů s nejvyšším počtem bodů, už mohli závodníci tančit podle svého vkusu. Soutěž se pro svou náročnost stala ihned nejprestižnější v republice, a když se na druhý ročník dostavilo přes padesát týmů, v dalších letech se akce rozrostla na dvoudenní.

V roce 2004 skupina závodníků okolo vedoucí osobnosti v dogdancingu Šimony Drábkové vytvořila druhý klub, který se nechal inspirovat britskými pravidly a na Dogdancing Show Prague 2005 Angličanka Annie Clayton vyškolila první rozhodčí. Klub začal pořádat závody ve čtyřech divizích – Musical Dressage, podobný drezuře koní, Heelwork to Music, nejbližší obedience, Freestyle s libovolnými prvky, a Tanec se psem, kde psovod doprovází svým tancem cvičícího psa.

Během psaní této knihy byly v České republice a na Slovensku založeny kluby, které se řídí pravidly amerického World Canine Freestyle Organisation (WCFO). I tady jsou divize rozdělené na Heelwork to Music (HTM) a Musical Freestyle (MF), kromě pěti úrovní obtížnosti otevírají speciální kategorie pro juniory a dospělé závodníky, psovody s handicapem, psí veterány a další.

České týmy krátce po zahájení závodů doma vyjely sbírat zkušenosti i na závody za hranicemi a často se vracejí s vysokými umístěními. Mezi našimi závodníky už od mládežnických let vynikala Alena Smolíková se svou labradorkou Dorou a později border collií Keysi. Během několika let se vyrovnala zkušeným závodnicím a nakonec překonala nejen je, ale v roce 2009 získala třetí místo v mezinárodním závodě na Crufts a o rok později tuto nejprestižnější dogdancingovou soutěž vyhrála.

Soutěže

Soutěží se v nejrůznějších kategoriích. Otvírají se kategorie pro začátečníky a pokročilé, děti, dospělé i seniory. Mohou být kategorie pro různé styly, nebo otevřené pro všechny zájemce. Mohou vystupovat týmy tvořené jedním psovodem a jedním psem, psovod může vystupovat se dvěma psy zároveň, nebo může v kategorii skupin soutěžit několik psovodů s několika psy.

Vystoupení nemusí být ničím limitována. Pořadatelé dají soutěžícím za úkol zařadit do sestavy třeba nějakou rekvizitu nebo použít určitý typ hudby – závody na konci roku mohou být na vánoční téma. Jsou i závody, kdy si soutěžící přímo na místě losují hudbu a nebo rekvizity. Dogdancingu se většinou věnují hraví lidé, a pokud to dovolují pravidla oficiálního klubu, při organizování soutěže se to občas projeví.

Pravidla tréninku

Odměny

Odměny jsou jeden z nejmocnějších zbraní, které má psovod ve svých rukou při výcviku psa. Každá akce vyvolává reakci a podle „reakce“, kterou pes získá od psovoda, pak pes svoji „akci“ buď zopakuje, nebo ne. „Akce“, to je cokoliv, co pes předvede, nejčastěji nám jde při tréninku o nějaký konkrétní cvik nebo chování, které se snažíme psa naučit. Naše „reakce“ pro psa představuje odměnu, pokud mu za provedení cviku dáme pamlsek, nebo trest, pokud mu například vyhubujeme. Důležité je pochopit, že pouze odměny mohou psa cvik naučit, trest psovi řekne, co by dělat neměl, ale neporadí mu, jak má cvik vypadat. Trestání psa byste se měli pokud možno vyhýbat, protože dost často odrazuje psa od jakéhokoli snažení, jak škodlivého, tak prospěšného. Šťastný pes pracuje přesněji a rychleji, než když je ke cviku nucen.

Pamlsky

Odměny mají několik podob. Pokud jde o pamlsky, některé psovi chutnají více, a jsou tak v tréninku hodnotnější, používají se při učení nových věcí nebo při tréninku v obtížném prostředí. Takovými pamlsky bývají párek, syrové nebo vařené maso, sýr, sušené plíce, játra... Člověk jejich použitím zdůrazní, že se psovi povedlo něco velmi obtížného, nebo že cvik předvedl mimořádně pěkně.

Pamlsky, jako jsou obyčejné psí granule, piškoty nebo jiné průmyslově vyráběné pochoutky, můžete odměňovat při běžném tréninku opakování už naučených cviků.

Je důležité pamlsky často střídat, klidně i během jedné lekce, aby se psovi neomrzely a vy jste udrželi jeho zájem. Pamlsky rozdělte či rozkrájejte na co nejmenší kousky, aby psovi chutnaly, ale nikoli aby se jimi přejedl. Při výcviku můžete mít překvapivě velkou spotřebu, takže zejména u malých psů nebo u psů se sklony k obezitě je potřeba hlídat váhu psa. Pokud cvičíte často, budete tomu muset uzpůsobit dávky v denním krmení – část večeře vydáte během dne při tréninku.

Hračky

Velmi vhodnou formou odměny je hračka a hra se psem. Jednak při ní neztloustne, jednak hra dodá tréninku náboj, rychlost a dravost, která by jinak mohla ve cvicích chybět. Není nutné, aby si pes uměl hrát, ale pokud v něm zájem o hračku a hru s vámi dokážete probudit a vypěstovat, bude se vám to hodit. U některých cviků je vhodnější použít jako odměnu pamlsek, někde získáte více hozením míčku.

Pro některého psa je nejzajímavější honit letící tenisák, někdo se rád přetahuje o míček na provázku. Na přetahování se vyrábějí i hračky z provazů nebo pletené látky nejrůznějších tvarů a velikostí. Jsou psi, kteří milují pískací hračky, ale vyvarujte se jejich používání v rozcvičovacím prostoru na soutěži, mohou rušit vystupujícího psa. Na procházce si psi vystačí i se smrkovou šiškou, ale pozor na klacky, zbrklý pes si může poranit tlamu. Nemusíte utrácet horentní sumy za specializované hračky, jsou psi, kteří nemohou být šťastnější, když dostanou na hraní zmačkanou PET láhev.

TIP: Hru byste vždycky měli začínat s nějakým povelem, aby pes věděl, že může chytit hračku. Stačí, pokud dříve, než psovi hračku hodíte nebo mu ji nabídnete k přetahování, řeknete například „Drž!“ Pokud pes někdy chytí hračku bez povelu, klidně mu ji seberte. Když pes hračku pustí na povel, odměňte ho pamlskem.

„Moc hodný pes!“

Nezanedbatelnou formou odměny je i slovní pochvala. Kdykoli se psovi podaří něco správně, kromě rozdávání pamlsků či hry, nezapomeňte vesele jásat a jasně dát psovi najevo radost, že se s vámi rozhodl spolupracovat. Během závodu psa nemůžete odměňovat pamlsky, ani ho motivovat hračkou, ale svého hlasu můžete používat dle libosti a kdykoli během vystoupení tak dáte psovi najevo, že se mu daří.

Metody učení cviků

U každého cviku v této knize si budete moci přečíst, jak psovi konkrétní cvik vysvětlit. Přesto pokud pochopíte základní principy za každým cvikem, můžete podle nich sami vymýšlet postup při učení nových triků. V zásadě je několik způsobů, jak psovi cvik ukázat a naučit ho.

Manuální rovnání psa – patří k nejzákladnějším způsobům práce se psem a je pravděpodobně první, který člověka napadne. Jednoduše si psa vlastní silou srovnáte do pozice nebo do cviku, v jaké ho chcete mít, například mu zvednete packu, zatlačíte mu na zadek, aby si sedl, nebo ho s vodítkem budete rovnat vedle nohy. Od téhle metody se v současnosti spíše upouští, protože ač jsou psi, kteří se s její pomocí učí cviky velmi rychle, pro jiné má spíše nevýhody.

Jednou z nich je fakt, že pes se přizpůsobí psovodovým zásahům a nechá sebou strkat, jak bude člověk chtít. Tím se ale při výcviku stává pasivním objektem, ne vždycky chápe nový cvik jako celek a sám se nesnaží o provedení cviku. Učení nových dovedností pomocí této metody může trvat dlouho, záleží na osobnosti vašeho psa. Ne každému psovi je příjemné, že ho někdo tahá a tlačí, snaží se zpod psovodových rukou uniknout, či se tlačí proti němu. Místo sezení si pes zvykne před psovodem uskakovat, nebo neustále vstává. Na některé cviky tuhle metodu lze použít, ale vždy se řiďte tím, jak se při cvičení cítí váš pes.

Vedení za pamlskem (hračkou) – tak psa vmanipulujete poměrně snadno a nenásilně do cviku. Za pamlskem psa snadno navedete okolo sebe do oběhnutí, do otočky, nebo do procházení pod vašima nohama. Oproti předchozí metodě je lákání pamlskem nebo hračkou většinou oblíbenější způsob, jak se učit cviky. Nevýhodou občas bývá, že pes se více soustředí na motivační pomůcku, než na samotné cvičení. Když si neuvědomuje, co dělají jeho vlastní nohy, není moc pravděpodobné, že cvik předvede na povel sám. Je ideální pamlsek odložit co nejdříve a psovi ukazovat jen rukou, natočením těla či pokynutím hlavy.

Tvarování cviku – metoda oblíbená především u příznivců klikr tréninku, ale s výhodou ji může při učení běžných i exotičtějších povelů využít každý majitel psa. Obecně se dá říci, že postupným odměňováním jednotlivých fází nějakého cviku nakonec naučíme psa cvik předvést vcelku. Představte si, že byste chtěli psa naučit, aby vám sundal kabát tím, že chytí jeden rukáv, a zatímco se otočíte, stáhne vám ho z ramen na zem. Nejprve byste ho chválili, že se k rukávu přiblíží, pak že si k němu čichne a pokusí se ho vzít do zubů. Jakmile mu dodáte trochu sebevědomí, může za látku začít tahat, nejprve trochu, pak více. Nakonec pochopí, že je v pořádku, když vám z kabátu pomůže. Tak se po kouskách dostanete k celému cviku. Nejbližší přirovnání je hra „Samá voda, přihořívá“ – jak se pes přibližuje svým chováním k vymyšlenému cviku, je odměňován („přihořívá“), dokud trik nezvládne celý („hoří“).

Krása téhle metody spočívá v tom, že pes musí skutečně přemýšlet o tom, co dělá. Když si uvědomuje, co dělá s předníma a zadníma nohama, hlavou, krkem, pak pro něj bude jednodušší cvik předvést znovu, než když ho do cviku navedete, ani neví jak. Zároveň je to vhodná metoda pro psy, kteří nemají rádi, když na ně člověk sahá nebo je někam tahá za pamlskem. Pes je ve výcviku celou dobu iniciativní a myslí si, že pracuje pro sebe, bude cvičit tak dobře, jak dobře ho dokáže člověk motivovat odměnami.

TIP: Ještě v jednom to je pro psovoda tvarování užitečné – pokud necháte psa, aby vymýšlel cviky sám, často přijde se cviky tak roztomilými nebo tak neuvěřitelnými, že by vás samotné ani nenapadly.

Zachycení – do některých cviků je opravdu těžké psa vmanipulovat, ať už ručně nebo na pamlsek. Jak vysvětlit psovi, že se má oklepat? V takovém případě člověk čeká na vhodný okamžik, kdy pes předvede cvik sám od sebe (oklepe se, když vyleze z vody, protáhne se, když je po dlouhém ležení ztuhlý...), a v tu chvíli ho pochválí a odmění. Pokud dokáže takových okamžiků využít co nejčastěji, pes si svoji činnost spojí s odměnou, která po ní následuje, a pokusí se cvik psovodovi záměrně nabídnout, aby získal pamlsek. Psovod pak může dát ke cviku povel a získá nový trik do zásoby.

Kombinace

Většinou se při učení cviku nepoužívá jedna metoda izolovaně, ale psovod je různě kombinuje tak, aby psovi pomohly k lepšímu pochopení cviku. Někteří psi dávají přednost ukazování, jiní vyžadují samostatnou práci při tvarování. Trenér postupuje tak, že zachytí některé počáteční pokusy o cvik, psa do cviku nějakou dobu navádí, poté ho nechá pracovat čím dál více samostatněji a cvik už jen tvaruje do výsledné podoby.

TIP: Čím více cviků pes bude znát, tím lépe a rychleji se bude učit následující.

Základní principy

Od jednoduchého ke složitějšímu

Když se rozhodnete naučit nový cvik, snažte se začít tak, aby bylo pro psa opravdu jednoduché získat za svou snahu odměnu. Bylo by příliš nereálné očekávat, že pes zvládne sud hned napoprvé, ale můžete mu pomáhat pamlskem a odměňovat za každý pokus o převalení, dokud nepochopí, jak si poskládat nohy.

Pro každého psa jsou obtížné trochu jiné cviky a trochu jiné podmínky. Někdo se naučí trik během pěti minut, někomu to trvá týdny, pořád vypadá beznadějně, a najednou ho umí, jako by nikdy nedělal nic jiného. A někomu to jde postupně, ale to neznamená, že by výsledný cvik byl o něco horší, než rychle naučený a naopak.

Příklad toho, co je pro psy obtížné, a jak byste měli v tréninku postupovat, je:

Pamlsek použijete na 100 % pokusů o cvik.

Pamlsek použijete na osm z deseti pokusů o cvik.

Na poloviny pokusů o cvik použijete pamlsek, na polovinu ne.

Na osm z deseti pokusů o cvik pamlsek nepoužijete.

Pes dokáže cvik předvést pokaždé, i když pamlsek nedržíte v ruce.