OBJEVIL JSEM KATYŇ

Jan Gomola

OBJEVIL JSEM KATYŇ

Unikátní zpověd Čecha, který sloužil u Wehrmachtu

Copyright © Jan Gomola, 2009

Photos © Jan Gomola, 2009

© Nakladatelství Plot, 2009

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–003–0

ePUB: ISBN 978–80–7428–103–7

MOBI: ISBN 978–80–7428–104–4

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na http://www.plotknihy.cz.

Když jsem byl mladý, na stáří neboli na stará kolena jsem vůbec nemyslel. Žil jsem ze dne na den, každý den byl pro mne nový a vážený čtenář sám posoudí, zdali to byly dobré či dokonce zlé dny.

Teď, když jsem se skutečně stal starým, žiji ve vzpomínkách na mladá léta a nevycházím z údivu, co všechno se za tu dobu událo. To jest za dobu devadesáti tří let. Připadá mi to, jako bych tenkrát žil v době kamenné a rovnou skočil do doby atomové.

Často a na mnoha místech jsem vyprávěl o dobrých i méně dobrých, někdy i zlých stránkách svého života. Byl jsem o to dokonce žádán: „Strýčku, dej to na papír a neber to s sebou do hrobu…“ Také mé dcery Zdeňka a Eva říkaly: „Taťko, napiš to. Nejenom pro nás, ale i pro další generace to bude užitečné.“ Musím vzpomenout i časté naléhání svých příbuzných z Hronova, neteř Olinka se svým manželem Lubošem stále připomínali: „Strýčku, piš, konečně už piš.“ Býval jsem u nich častým hostem, někdy měsíc i více. A právě jejich vděk a přání: „Piš, konečně už piš!“ mi dodává sílu, abych ve svém věku sedl a znovu začal vyprávět.

DÍL PRVNÍ

Kapitola 1
Můj rodný kout

Moje matka mi vyprávěla, jak v dávných dobách křižácká vojska či jezuité pronásledovali jinověrce. Ti se museli skrývat v horách a skalách, jak o tom psal mj. také jeden z buditelů našeho národa Alois Jirásek.

Jedna podobně pronásledovaná rodina se usadila v malebném horském údolíčku zvaném Mionší Potok v obci Dolní Lomná na Těšínsku, v oblasti dnes známé jako Prales Mionší. Do toho skrytého a tichého, i když nehostinného údolí se nastěhovala, lépe řečeno usadila se zde jedna z těch rodin, pronásledovaných pro své náboženství. V malém, ale skrytém údolí, sevřeném ze všech stran vysokými jehličnatými lesy, si začali dobývat chleba v potu tváře, jak říká Bible. Postavili si dřevěné domky. Jeden, zvaný dřevěnice, byl opraven, stojí tam dodnes a je chloubou obce.

Druhý byl pro své stáří zbourán. Jeho střecha sahala skoro až k zemi. V tomto domku žil můj děda s babičkou a vychovali tu deset dětí, šest synů a čtyři dcery. Bylo to za Rakousko-Uherska. Děda s babičkou nebyli nijak zaostalí či negramotní. Všem deseti dětem dali na tehdejší dobu docela slušné vzdělání. Byli vyučeni různým řemeslům – tesaři, zedníci, krejčí, zámečníci, stolaři, ševci aj. V dospělosti se rozjeli do světa, založili si vlastní rodiny a do Mionší jezdili na návštěvu nebo na dovolenou. Zůstali jenom dva nejstarší bratři. Ne že by byli jenom řemeslníci, znali také řeči, uměli polsky, německy a česky, a ovládali také hru na hudební nástroje. Děda byl velmi zručný v opracovávání dřeva. Dělal moc hezké, pěkně frézované kolovrátky na předení vlny a lnu i další předměty ze dřeva, jako jsou formy na máslo, máselnice, putýnky na vodu, různé džbery či necky. Také pletl koše a vyráběl nejrůznější nářadí pro hospodářství i kuchyňské nádobí, a to až do vysokého staří dvaaosmdesáti let.

To všechno se dělo před, za a po první světové válce. Děda vlastnil celé to malé údolí, obklopené – jak jsem již řekl – kolem dokola lesy, které patřily státu či baronům. Tímto údolím protékal potok a kolem potoka vedla jediná přístupová cesta do těch lesů, vhodná k odvozu vytěženého dřeva. To byl ale pro státní lesy veliký problém, neboť bylo třeba žádat u dědy povolení ke vstupu na jeho pozemky i cestu, bylo třeba za to platit a případně nahradit způsobenou škodu. Na skromné úrodě občas nadělala velké škody také lesní zvěř, jeleni, srny, zajíci či černá, a proto děda na opakované naléhání, ať pozemky za výhodnou cenu prodá, nakonec ustoupil a prodal je.

A to byla chyba – ne tak pro dědu, jako pro jeho syny. On sám dostal slušně zaplaceno a do konce života mu zůstal velký výměnek, kde mohl chovat dvě krávy. K tomu měl dům, chlév a stodolu, každý rok deputátní dříví a materiál na nutné opravy budov. Peníze získané prodejem uložil zčásti do spořitelny, zčásti je rozdělil mezi děti. A pak se stala hrozná věc, doslova tragédie. Rakouská říše se rozpadla, prohrála válku a peníze ztratily cenu. Přes noc byli ze všech žebráci. Za dědictví v penězích dostali v obchodu trochu soli a cukru, které si donesli domů v uzlíčku, říkala moje matka. Tak přišli o všecko. Jenom děda ne, ten měl všecko doložené smluvně, protokolárně zapsané, a tak si žil dobře. Měl tolik orné půdy, luk a pastvin, že na to s babičkou nestačili, a proto si musel vzít k sobě jednu z dcer, která už měla pět dětí a byla na tom špatně. Ta mu vedla jeho malé hospodářství až do jeho smrti. Pak bylo i to hospodářství zestátněno a teta musela opustit i tenhle ubohý, skromný, chudý byteček a odstěhovat se jinam.

V druhém domku byly dvě místnosti rozdělené úzkou chodbičkou. V jedné místnosti bydlel strýc Pavel a v druhé moji rodiče. Obě rodiny měly po pěti dětech. Pak se tam přistěhovala jedna vdova, také s pěti dětmi, k tomu hajný a polesný, také s pěti dětmi, a tak tam dohromady jenom nás dětí bylo dvacet pět. Přes to všecko jsme všichni zdárně vyrostli, jen jedno děvče a jeden chlapec zemřeli ještě v předškolním věku. Dnes se tam nemůže uživit ani jedna rodina…

Kapitola 2
Od dětství k dospělosti

Moji rodiče si chtěli za svůj díl dědictví koupit ve vesnici domek místo toho, který museli opustit, protože se stal státním majetkem, totiž majetkem lesní správy. To už bylo za nového Československa.

Na této nové lesní správě zůstal i po převratu dál ředitelem staronový rakouský pán. Byl to ten samý člověk, který uzavíral kupní smlouvu. Ačkoli byl mladý, měl velmi dobrou povahu. Když viděl, jak se věci mají, nabídl oběma bratrům – Pavlovi a Jiřímu –, že mohou zůstat dál bydlet tam, kde dosud, a že se tím stanou současně dělníky lesní správy. Lesními dělníky. Tak se také stalo a oba pracovali v lese, kterým bylo to údolí sevřeno, až do důchodu.

Začala nová doba, vznikly nové podmínky. Byla to hojící náplast na žal pro ztracený majetek. Měli ubytování, měli práci, a dostali také pole. Celé údolí Mionší Potok správa lesů rozdělila na pět dílů mezi tamní usedlíky, a tak tito dva sourozenci měli každý svůj díl záhonů, luk a pastvin.

S radostí, že je Pán Bůh neopustil a požehnal jim, se pustili do práce, a ta úmorná dřina na té chudičké zemi dávala každým rokem tolik, kolik jsme ke svému životu potřebovali. Chovali jsme krávu, časem i dvě, nebo ovečku, měli jsme k tomu chlév, stodolu a kůlny. Po první světové válce nastala bída a hlad. Já jsem se narodil akorát v půli války a matka na mne dostala příděl chleba barvy cementu, který musela zavázat do šátku, jinak by se rozsypal.

Tvořily se různé skupiny, které chodily dům od domu a slídily, kde co bylo od brambor až po obilí, prostě jídlo, a to rekvírovaly. Panovalo bezvládí. Otec, aby před nimi něco ukryl, trochu ovsa či brambor, odnášel to do lesa a tam to zakopával. Aby to nemohli vyslídit ani psi, šel kus potokem a tak zmátl stopu.

Spor mezi Polskem a Československem o těšínské území se táhl několik let, až konečně mezinárodní komise přisoudila Těšínské Slezsko Československu.

Nesnášenlivost mezi Poláky a Čechy trvala několik let. Jako školáci jsme si nadávali a prali se mezi sebou. U nás v Dolní Lomné vznikla česká škola až v roce 1922, kdy bylo první sčítání lidu, a já jsem byl prvním žákem české školy. Celých osm roků jsem chodil do jednotřídky, a pak teprve do měšťanky. Učení v obecné mi šlo dobře, takže jsem byl stavěn za vzor. Naučil jsem se báseň Jsem Čech a tu jsem přednášel návštěvám, jako byli státní úředníci či sám školní inspektor. Část té básně si ještě pamatuji.

My jsme švarní čeští hoši,

bratři z Čech a Moravy,

někomu-li vhod to není,

ať se nám jen postaví...

A končí to slovy:

I kdyby sám rarach zvolal:

„Vzdejte se!“ My se nevzdáme!

Bylo to zveřejněno i v novinách a pan učitel mi to ukázal. Za tyto přednesy jsem dostával honorář 5–10 korun, což bylo na tu dobu hodně peněz.

Už odmalička nás rodiče vychovávali v přísné kázni a poslušnosti. Každé z nás dětí mělo přidělenou práci podle svých schopností a školního času. Takto přidělenou práci jsme vykonali beze zbytku, neboť otec či matka nás kontrolovali a za nesplnění následovalo pokárání, nebo třeba i citelný trest. Nikdy jsme rodičům neodmlouvali, u nás panovala naprostá poslušnost. Za dobré chování jsme bývali také někdy odměněni. Samozřejmě že podle tehdejších dostupných možností, třebas jen kouskem cukru. Dnes, s odstupem času, to i mně samému připadá jako vzpomínka z doby kamenné. Jaká byla tehdy doba a kultura, tak jsme žili a umírali.

Byl to život skromný, zato ale zdravý, nenarušený civilizací jak co se bydlení týče, tak co se týče odívání či stravování. Žili jsme v jedné místnosti a komoře. Rodiče v létě spávali v komoře, kde byly dvě postele. Rodiče spali v jedné, a menší děti v druhé posteli. My starší jsme spali, jak se dalo. V létě třebas na seně ve stodole a v zimě na půdě, kde jsme měli rovněž dvě postele se strožoky. V zimě jsme si nahřívali cihly a dávali je do nohou postele. Na zimu si rodiče postel, někdy i obě, přestěhovali z komory do jizby. U stropu svítila zavěšená petrolejka a na plotnu si mamka svítila loučí, které jsem často s tátou vyráběl. Celé léto se chodilo bez bot, a také v zimě jsme doma chodili bosi, třebas i pro vodu do potoka jsem ve sněhu či mrazu běhal se dvěma putýnkami naboso. Nebo třeba v noci, když napadal prachový sníh, nás mamka vzbudila a museli jsme se nazí vyválet v sněhu a pak zase rychle po schodech na půdu do postele. To bylo dobré otužování. Nikdo nemarodil, nějaké chřipky či rýmy si nepamatuji. Otec nás učil, jak si v zimě pomáhat při práci a mít ve sněhu a mrazu stále teplé ruce, a hlavně suché.

Oblečení bylo poskrovnu, takže jsme si půjčovali jeden od druhého, pokud to šlo.

Také jídla byla jednoduchá. Hlavní jídlo přes léto byly brambory, mléko, kyška a také často bramborové placky, nepečené na pánvi, ale na plotně nasucho nebo v troubě na zelném listu, k tomu mléko, samozřejmě že plnotučné, jiné jsme neznali. Také jsme měli dostatek tvarohu. Mamka ho uměla udělat tvrdý, lisovaný, krájela ho jako chleba, nebo třeba i na kostičky, a zalévala ho dobrým mlékem do misky. Také se peklo hodně chleba, a to jsme museli na kamenném mlýnku ručně namlít pšenici a rež neboli žito. Tomu mlýnku se lidově říkalo žarna a z té celozrnné mouky matka pekla šest bochníků najednou, ale nijak malých. Bílá káva byla jenom občas, a to byl svátek. Chleba se nemazal, i když bylo máslo, šetřilo se. V zimě bylo navíc kyselé zelí či trochu toho skopového masa naloženého v soudku podobně jako zelí. V zimě nám ledničku nahradil mráz, a tak se nic nekazilo. Brambory jsme jedli často ve slupce, upečené v troubě – říkalo se jim pěčoky –, a rovněž s mlékem nebo s tvarohem umíchaným s máslem. Zeleniny bylo poskrovnu. Hlavně to bylo hlávkové zelí nebo mrkev. Hlávkový salát jsme mívali jen výjimečně – dělili jsme se o něj se zajíci. Místo kedluben jsme měli tuřín, dnes málo známý, lidově zvaný karok. Byl dobrý, sladký a v bramboračce velmi chutný. Dále to byl černý bob, dnes prakticky neznámý, a vysoké fazole zvané becoky. Z obilovin nám dozrával jenom oves a ječmen. Pro naprostý nedostatek slunečního svitu jiné obiloviny v našem údolí nedozrály. To údolí bylo tak úzké, že lesní stráně nedovolily, aby k nám slunce svítilo déle. Z kopce zvaného Smolkov se přehouplo, zaplavilo svou září celé úzké údolí, ukázalo na dědových slunečních hodinách dvanáct hodin, a za chvíli přešlo na kopec zvaný Mionší a ztratilo se. Tak to šlo rok co rok. To, co se nám urodilo, stačilo uživit nás sedm, a ještě mohli rodiče udělat mléko, máslo, sýr či med pro jiné. Byl to takový nepsaný zákon. Když někomu kráva zrovna nedojila, vypomáhali druzí, a pak zas opačně. Bylo to krásné sousedství. Nebylo tomu jinak ani při sklizni sena či obilí. Jakmile někomu hrozilo, že nestačí sklidit před deštěm, tak kdo měl ruce a nohy, běžel na pomoc.

Celý rod Gomolových pochází z tohoto údolí. Krátce se zmíním o tom, co nám to údolí Mionší Potok a okolní stráně a lesy daly, aniž jsme se o to nějak zasloužili. Jenom jsme chodili a sbírali. Kolik kdo potřeboval, tolik si nasbíral, pro každého bylo dost. A ještě zbylo pro ptáky, veverky či jinou zvěř.

Byly to především maliny, ostružiny, jahody, borůvky, hřiby, lískové ořechy a bukvice. Samozřejmě že tady rostlo i nepřeberné množství různých bylin na čaj. Jiné čaje jsme neznali. Do roku 1928 bylo také dost třešní, švestek i něco jablek, ale velká zima a mráz ty ovocné stromy zničily.

Také naše kravičky se měly dobře, i když skromně, ale pastvu a seno měly prvotřídní. Seno bylo samá léčivá bylina, takže mléko, máslo a tvaroh byly super jednička. Také nás matka koupala v senném odvaru a po několika takových koupelích jsme byli snědí, hezčí než opálení od slunka.

Všechno naše dění má svůj čas. Skončila škola, skončila měšťanka a já nastoupil do učení jako malíř pokojů a natěrač. Byl to pro mne první výlet z hnízda, z rodného domu. Skončil bezstarostný život a začaly povinnosti. Jelikož učení jsem měl se stravou i ubytováním, tak jsem nic nevydělával, naopak rodiče na mne určitou částkou přispívali.

Po vyučení jsem udělal učňovské i tovaryšské zkoušky a začal jsem vydělávat. Tenkrát byla velká nezaměstnanost, a tak jsem se živil, jak to bylo možné: něco u soukromých firem, něco jsem fušoval načerno, také jsem chodil na obec pro takzvanou žebračenku, dostal jsem do ní razítko a někdy deset či dvacet korun. Bylo to pro mne ponižující, a tak jsem začal v obci podnikat, samozřejmě že bez povolení, a docela se mi dařilo. Práce jsem měl dost, hlavně u lesní správy, kde mě znali.

Právě v té době lesní správa potřebovala natírat okna a dveře ve svých hájenkách, a tak jsem i já podal ofertu, to jest nabídku, že tolik a tolik žádám za 1 m2. Jaké však bylo moje překvapení, když u okénka, kde se podávaly žádosti, stojí také mistr, u kterého jsem žádal o práci. Oba dva jsme podali své nabídky a přitom jsme si vyměnili pohledy a šli svou cestou. Já jsem se částečně sichroval, a to tím, že jsem napsal na konec nabídky, že tříprocentní daň z obratu nepočítám.

Po určité době mě volá lesní správa a sděluje mi, že mi práci přidělují. Tak jsem s velkou radostí začal sám dělat na dost velké zakázce. Práce se mi dařila, podal jsem vyúčtování, znovu s poznámkou, že tříprocentní přirážku jako daň z obratu nepočítám. Ostatně jsem na ni neměl ani právo, neměl jsem totiž firmu. Také mi na správě řekli, že jsem byl o padesát haléřů dražší na jeden m2 než jiné firmy, a přece jsem tu práci dostal. Tady se jednalo o haléře a já byl o padesát dražší, to bylo přece jenom trochu moc. Rovněž mi bylo sděleno, že mistři ručí za provedenou práci jenom dva roky, a já jsem si to lajstnul na pět let. Dostal jsem vše zaplaceno, ale po nějaké době jsem byl předvolán na přestupkové oddělení na obec jako viník, že podnikám neoprávněně, což byla pravda. Sepsali se mnou protokol. Uvedl jsem, že dotyčný mistr, u něhož jsem se ucházel o práci, mě nepřijal, ale že jsem řádně vyučený a po zkouškách. Krást nechci a žebrat se stydím, dodal jsem. Proto mi nic jiného nezbývá, než se živit takto. Protokol byl sepsán, podepsán a odeslán. Za krátkou dobu jsem dostal vyrozumění, že musím zaplatit pokutu dvacet korun. To byla symbolická částka. Byli tak velkorysí, že mi tu pokutu uhradili, a já jsem pracoval dál. Potom už mě nikdo neudal.

Mělo to také svoje nevýhody, protože jsem nepobíral nemocenskou, a tím mi ani nenabývaly roky do důchodu. Vážně jsem uvažoval, že si přihlásím firmu, ale mělo to svá úskalí, i když lesní správa by mi ochotně vyšla vstříc, ale já se nechtěl na nikoho vázat, a tak jsem začal číst inzeráty, kde bych sehnal jakou práci. Konečně na jaře čtu v novinách: Přijmu malíře a natěrače, firma Gabriš, Čadca. Tak skončila jedna část mého života.

Kapitola 3
Čadca, Slovensko

Konečně někdo potřeboval řemeslníka! A tak rozradostněn a zároveň nevěřícně jsem jel na Slovensko a s trémou čekal, jak pochodím. Po krátkém představení mi mistr sdělil, že musím mít takové a takové nářadí a v pondělí mám nastoupit na sedmou hodinu ranní. Celý šťastný jedu domů, a aniž jsem se nadál – bylo to v Mostech u Jablunkova –, švihám si to z tunelu dolů, v mírné zatáčce jsem předním kolem najel na malý kámen a už jsem letěl vzduchem asi šest metrů a pak se celý odřel na štěrkové cestě. Lidé šli právě z kostela.

Z kola byla osmička, plášť shozený, duše roztržená, a já jsem se nemohl hnout. Lidé se mi smáli: „Když neumíš jezdit, tak chod pěšky!“, a tak mi nic jiného nezbylo než zatnout zuby, vzít kolo na ramena a jít pěšky. V uších mi znělo „zítra nastoupíte“, a já neměl ani kolo, ani zdraví. Dotrmácel jsem se do vesnice k obchodu s obuví značky Baťa, a ten pán byl velice laskavý. Půjčil mi veškeré nářadí a také mi pomohl dobrou radou. Kolo jsem vyrovnal, duši zalepil, vycentroval, nasedl jsem a těžce dojel domů. Silná vůle mi dala překonat bolesti, a tak jsem kolo ještě lépe opravil, šel spát a ráno znovu nasedl na kolo, celý dolámaný, a na sedmou hodinu jsem byl v práci.

Již cestou jsem potkal kamaráda od fochu a vzájemně se ptáme jeden druhého: „Kam jedeš?“ Měli jsme stejný cíl a mistr nás také nechal pracovat společně.

Později mistr dostal zakázku na vnitřní opravu židovského templu. Židovská obec si ale stanovila podmínky, které jsem mohl splnit jenom já. Tak mě představil správci synagogy, rabínovi, a ten mě důkladně prověřil. Nakonec jsem toho věděl o Pánu Bohu více než on, takže jsem mohl bez jakýchkoli zábran začít pracovat uvnitř chrámu. Rabín mi dal instrukce, jak se mám v chrámu chovat, čeho se dotýkat a čeho ne, což jsem znal už ze Starého zákona, takže jsem zůstával v chrámu i během pobožnosti. V tu dobu jsem pokaždé přerušil práci a vše sledoval z balkonu. Skutečně jsem byl udivený průběhem té pobožnosti, mně naprosto neznámým. Hlavu jsem musel mít stále pokrytou. Přišel-li někdo ze židovské obce na kontrolu, vždy si pokryl hlavu, a když neměl ani kapesník, tak po celý čas, co se zdržoval uvnitř chrámu, měl na hlavě položenou dlaň. Ve vitríně měli v miniaturním provedení celý svatostánek, jaký postavil Mojžíš na poušti.

Dobré ale nikdy netrvá dlouho, a tak po úspěšné sezoně přišel podzim a jednoho dne mi mistr sdělil, že jsem propuštěn. Což bylo v tu dobu samozřejmé, v zimě se nepracovalo. Horší však bylo, že mistr zrušil i firmu. Stal se předsedou živnostníků. Byl to už starší pán. Takže já se vrátil domů a život do starých kolejí. Začal jsem zase malovat či natírat lidem v okolí, tak minul podzim i zima, a bylo to na Velikonoce, právě jsem fládroval jednomu natěrači – ještě o něm bude řeč – nábytek, a tu mě někdo hledá. Vyjdu ven a co nevidím, čeká tam na mě jeden z předních malířů, že mám znovu nastoupit do práce v Čadce na Slovensku. Byla to pro mne velká pocta. Jak jen jsem mohl, co nejrychleji jsem fládrování ukončil, ten pán měl pro mě pochopení, protože v době nezaměstnanosti to byla velká událost, najít nebo dostat práci, a tak jsem znovu nastoupil do Čadce.

Kapitola 4
Psal se rok 1938

Ano, po Velikonocích znovu nastupuji do práce na Slovensku v Čadce. Tak jako minule jsem měl soukromé ubytovaní a jednou týdně, to jest v pátek, jsem jezdil domů. V pondělí jsem už byl zase na svém pracovišti. Dařilo se mi dobře, byl jsem zdráv. Ale za to je třeba být vděčný samému Pánu Bohu.

Práce byla různá. Na konci léta dostal mistr velkou zakázku na novostavbě školy v obci Turzovka. Práce to byla krásná, ale já na té novostavbě skončil, neboť jsem musel nastoupit vojenskou službu. V tom roce jsem byl na jaře odveden. Sbalil jsem si své věci, rozloučil se a jel domů. Dne 1. října jsem měl nastoupit k vojenskému útvaru do Lipníku nad Bečvou jako radiotelegrafista.

Jelikož byla politická situace neklidná, nejenom u nás, ale i jinde ve světě, šel jsem se zeptat na obecní úřad, jak to vypadá a co mám dělat. Tajemníkem na obci byl ředitel polské školy a ten mi řekl, ať nikam nejezdím, ať zůstanu doma. Byl zřejmě o politickém dění velice dobře informován. Vojenský černý kufr jsem měl pečlivě připravený dle předpisu.

Zůstal jsem doma a napjatě čekal, co se bude dít v příštích hodinách. Ráno se probouzím – už ne v Československu, ale v Polsku.

Kapitola 5
Velmi pohnuté dny

Dne 1. října 1938 ráno nás obsadila polská armáda. Mezi obyvatelstvem nastal zmatek a chaos. Byl jsem při tom, a proto to můžu popsat pravdivě a spravedlivě, aniž bych někoho obviňoval anebo hájil.

Lidé polské i německé národnosti byli jako na koni, radovali se. Zato učitelé a úředníci lesní správy či hajní, dále četníci a pohraniční stráž, říkali jsme jim financové, s uzlíčkem v ruce utíkali směrem na Ostravu a Frýdek-Místek nebo přes Kamenitý a Hadaščok do obce Morávka. Všechen svůj majetek nechali zde, i já osobně jsem pomáhal ho zachraňovat a převážet již přes hranice do Frýdku, kde se uskladňoval v sokolovně.

To bylo první dny. Pak to úřady – samozřejmě polské – zakázaly, tak jsme to vozili na nádraží v Návsí, kde byly přistavené kryté nákladní vozy. Do nich jsme ukládali jak nábytek, tak i brambory, ošacení, prostě všechno, co se podařilo zachránit a odvézt.

My ostatní, co jsme zůstali, jsme bez jakýchkoli řečí byli najednou Poláci. Žádné české školy. Vše pouze v polském jazyce. Ti slušní Poláci – byla jich drtivá většina – se chovali dobře a nemstili se. Zato někteří, a těch bylo díky Pánu Bohu málo, se mstili, a to naprosto směšným způsobem. Na koho z českých úředníků měli zlost a nemohli se mu pomstít, protože už byl za hranicemi, tak mu aspoň v jeho bytě vytloukli okna, anebo bili jeho krávy, které stály ve chlévě. To se pak stalo takovou průpovídkou: