ŠUMAVA TAJEMNÁ

Veronika Rubínková

ŠUMAVA TAJEMNÁ

Po stopách záhad a přízraků

Copyright © Veronika Rubínková, 2009

Illustrations © Nikkarin, 2009

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2009

Tištěná kniha: ISBN 978-80-7428-016-0

ePUB: ISBN 978-80-7428-113-6

MOBI: ISBN 978-80-7428-114-3

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na http://www.plotknihy.cz.

Tuto knihu věnuji památce svého milovaného dědečka Vlastimila Rubínka ze Sušice

ÚVOD

Prales, kterým se prokácelo lidské pokolení, je nejen tajemný a děsivý, ale dokáže nastavit i svou přívětivější tvář. Stačí se dívat a být obdařen uměním vidět. Překrásné slatě ve spojení s nespoutanou divočinou podněcují lidskou fantazii odnepaměti. Přidáme-li k tomu bájné Kelty nebo jejich předchůdce, Markomany, démony, rusalky, upíry a vlkodlaky, v které se dříve věřilo, a vynásobíme to všechno bohabojností, kterou se tehdejší obyvatelé Šumavy vyznačovali, bude výsledkem této rovnice naprosto úžasný fenomén. Fenomén nových, námi dosud neobjevených světů tajemna.

Víra v upíry, můry sající krev, čarodějnice či duchy zemřelých je stará jako lidstvo samo. Pro každou událost, kterou člověk nedokáže pochopit, hledáme nějaké vysvětlení. Ať už logické, nebo fantastické. Existují ovšem jevy, které je i dnes těžké pochopit, natož vysvětlit. Tyto fenomény jsou mocné nejen z nadpřirozených důvodů, ale často i z těch přízemnějších – fantazie a víry. Víra a fantazie totiž působí na lidskou psychiku stejně nadpřirozeně jako třeba kletba.

Legendy i skutečnosti, které v této knize nabízím, spočívají na pravdivém základě. I když – kdo dnes může svědomitě říci, co se přesně stalo třeba před rokem, natož před několika sty lety? Vám, čtenářům, nechávám prostor pro vlastní uvážení. Otázky, které zde nabízím, jsou jen vrcholem pyramidy či pouhým zrnkem písku.

Pomocníkem k mé práci mi byly především archivy a knihovny, ale i pamětníci, spisovatelé, záhadologové a odborníci, které jsem oslovila. Patří jim můj veliký dík za informace, které mi poskytli, a také můj respekt. Obzvlášť děkuji velmi ochotnému personálu Městské knihovny v Sušici a Šumavanovi, jehož totožnost pro mě zůstává i po dopsání knihy stejně záhadnou jako na začátku cesty. Děkuji také svojí babičce Ivaně Rubínkové za podporu a pomoc, svému muži Lukášovi za trpělivost a pochopení, svým rodičům za trefnou kritiku, Kateřině Mikešové za odbornou pomoc, pamětníkům panu Emilovi Kintzlovi, paní Brožové, panu X, panu Leoši Drahotovi, spisovateli panu Davidu Růžičkovi, Národnímu památkovému ústavu, Vojenskému archivu, panu Milanu Zachovi Kučerovi a mnoha dalším, kteří mi poskytli pomoc… děkuji jim především proto, že mluvit ověcech, které se člověka bytostně dotýkají, je vždy těžké. A podívat se pravdě do očí ještě mnohem těžší.

Doufám, že tato kniha bude pro čtenáře přínosem a zároveň zajímavou zábavou.

Veronika Rubínková

KAPITOLA 1.
JEŽÍŠ NA ŠUMAVĚ

„Stopy požáru jsou již dávno setřeny, zelená lučina beze stromu i keře se rozestírá po tomto plochém svahu. Uprostřed ploché prolákliny strmí k obloze tři štíhlé balvany, které dříve byly zakryty pralesem. Stojí tu nyní jako pomník, a ač je to daleko od místa, kde hoch podstoupil oběť smrti, vypravují lidé, že jsou to tři zkamenělé jedle, na nichž byl upálen Ježíš na Šumavě.“

Robert Michel je téměř zapomenutý autor. Jeho kniha Ježíš na Šumavě je poutavým příběhem malého chlapce – dítěte, bezmocného nástroje v rukou jeho vlastní matky. Legenda je údajně založena na pravdě, ale také přikrášlena mnohými motivy. Proto bude lokalizace příběhu náročná, ale nikoli nemožná.

Sám autor žil v Praze a prázdniny trávil na Šumavě, kde několik let k této legendě sbíral údaje. Psal ji v období, kdy přišel o syna – o to procítěnější je příběh, který nabízí, příběh chlapce a jeho fanatické matky, který končí děsivou tragédií.

Představme si chalupu někde uprostřed lesů, na úplné samotě. Mladá dívka Marie se stará o celou domácnost, zatímco její otec obstarává obživu. Takhle žijí už řadu let. Ale zub času je nemilosrdný a nezná slitování. Smrt přichází nečekaně a pomalu. Zbožná dívka, která nezná nic než svobodu, Boha a nezkrotnou přírodu, ve které vyrostla, fascinovaně sleduje opocenou tvář svého otce. Muž, kterého bezmezně miluje a obdivuje, muž, který jí dal život, se nyní svíjí ve smrtelných křečích. Co má dělat? Takové prosté děvčátko, jako je ona, těžko zastaví koloběh času. Pláče a naříká, spílá a hned se křižuje. Se Smrtkou se těžko může pustit do boje. Má z ní totiž nezměrný strach. „Ježíši..“ jsou první a také poslední slova, která zašeptá, než omdlí. Právě v tomto okamžiku se probouzí v Marii šílenství, jež později zpečetí chlapcův osud.

Takto melodramaticky tedy začíná první dějství dnes už pozapomenutého románu.

Marii nachází v její chalupě Baltazar Huber, kovářský tovaryš, který náhodou projíždí kolem. Je již napůl zmrzlá, proto jí několik hodin tře a masíruje nohy horkou vodou. Je to zvláštní uskupení, tovaryš, mátožná Marie a mrtvola jejího otce. Takto zde žijí několik dní. Dívka se postupně probírá k vědomí a nepřestává volat Ježíšovo jméno. Baltazar o ni dojemně pečuje, a když se trochu zmátoří, odveze tělo jejího otce do vesnice, kde ho nechá pohřbít. Vrací se k Marii, aby ji požádal o ruku, ale zjišťuje, že není schopna reálně vnímat nic než Ježíše a víru v něj. Nakonec se mu podaří přesvědčit ji a dívka svolí ke sňatku se slovy: „Ano. Budu tvojí ženou, ale ne teď. Jdi domů a čekej na mě, já přijdu jednou sama, snad už, jak sleze sníh.“ A Baltazarovi nezbývá nic než souhlasit.

Tolik tedy k začátku příběhu. Pokud zde máme najít nějakou reálnou souvislost, měli bychom se podívat na Marii. Její nemoc je totiž až příliš románově neuvěřitelná. Není ale fanatická víra jen Mariinou taktikou, jak se Baltazara zbavit? A co se vůbec honí hlavou fanatiků?

FANATISMUS

Náboženský fanatismus je posedlost, kterou fanatik skrývá pod pojem víra. Věřící člověk nemá potřebu někoho nenávidět nebo trestat, je pokorný vůči svému Bohu a žije v přesvědčeních, která jsou s jeho náboženstvím spjata. Fanatik naopak potřebuje nenávidět každého, kdo nabourává jeho přesvědčení a představy o vlastní výjimečnosti ve vztahu s Bohem. Cítí se ohrožen, pokud by měl připustit, že není jediným vyvoleným, a to s sebou přináší pocity frustrace, vzteku a nenávisti, které může obrátit i sám proti sobě. Marie v našem příběhu je posedlá fanatickou vírou ve svého vyvoleného – Ježíše. Nemoc, která ji sužuje, je jejím zákonitým vyústěním. Stavy bezvědomí jsou jen útěkem od reality, ve které sama sebe dosadila na post mučednice a později imatky Boží. Takže se dá říct, že potud by příběh mohl mít pravdivý základ.

Pokračování příběhu se pak nese ve stejném duchu. Marie zůstává v chalupě, izolována daleko od lidí. Stále víc propadá posedlosti Ježíšem, která se změní v duševní chorobu. Upadá do stavů, kdy ztrácí vědomí a několik hodin není schopna ani vstát. Jeden z takových záchvatů ji přepadne v lese, kudy zrovna prochází potulný řezbář Kristian. V knize se píše, že ji líbá na rty a Marie se nebrání. Vzhledem k tomu, že je to kniha z dvacátých let minulého století, je celý akt vylíčen takto: „… ani její oči, ani jeho neuzřely, co se stalo.“

Kristián odchází nezpozorován a Marie následně shledává, že je těhotná. Vzhledem k tomu, že si nic nepamatuje, je přesvědčena, že počala neposkvrněná jako skutečná Boží matka. Přichází za Baltazarem a oznamuje mu novinku. Muž ji kupodivu tak miluje, že jí uvěří a vezme si ji za ženu. Jejich svazek má ale jeden háček. Baltazar se jí nikdy nesmí dotknout – to je slib, který si Marie tvrdě vymíní. Tak se také stane a Baltazar je už po pár týdnech napůl šílený. Marii však miluje a tuší, že kdyby se jí zmocnil, opustila by ho.

PŘÍCHOD ŠUMAVSKÉHO JEŽÍŠE

Za pár měsíců Marie porodí syna. Už od počátku vytvoří mezi Baltazarem a hochem bariéru a začne syna připravovat pro jeho „poslání“. Ježíš, jak syna sama pokřtí, ještě ve třech letech nemluví. Marie mu odpírá náruč i pohlazení z jediného důvodu, nechce ho poznamenat lidskými slabostmi. S chlapečkem komunikuje pouze prostřednictvím modliteb. Nakonec vyžene Baltazara z domu, protože cítí, že by mohl chlapce ovlivnit. Tak započne dílo zkázy, které ve své pomatené mysli chápe jako Boží záměr. V pěti letech je už klučina zvídavý a veselý kluk, i když se dorozumívá posuňky a odříkává pouze slova z modlitebních knih. Jednoho dne Marii přepadne jeden ze spavých záchvatů a požádá Ježíše, aby jí pomohl a uzdravil ji jako skutečný Bůh. Chlapec je v rozpacích, ale nakonec se mu to podaří. Jak? Je snad opravdu zázračný, nebo jde o produkt spisovatelovy fantazie? Ten ale píše už na začátku: „Tento příběh je i není skutečnou legendou.“ Proto se podívejme na zázračná uzdravení trochu blíže.

Zázračná uzdravení silou vůle jsou známá především z Bible, kdy Ježíš takto pomáhal lidem. Připomeňme si jeho slova: „Víra tvá tě uzdravila…“ (Matouš 9,22; Marek 5,34). Z toho by se dalo odvodit, že síla sugesce je mocnější, než bychom si troufli odhadovat. Jestliže si představíme fanatika posedlého chorobnou představou, že jeho syn je Ježíš, je docela možné, že se silou vlastní vůle dokáže uzdravit nebo ulevit od bolesti, zvlášť pokud jde o nemoc psychosomatického rázu. (Mezi psychosomatické choroby patří třeba i stigmata.) Mohly snad Mariiny stavy bezvědomí nahrazovat tuto chybějící složku v jejím příběhu o výjimečnosti Boží rodičky? O sugesci víme, že může dalekosáhle ovlivnit procesy v těle. A v Mariině případě by vyvolání tak silné sugesce nebyl problém. Ať už to bylo jakkoli, chlapec, aniž by o tom sám tušil, si v této chvíli podepsal ortel smrti.

Příběh pokračuje výpravou chlapce do vesnice, kam ho Marie posílá. Ježíš nerozumí, co po něm matka chce, ale natolik ji miluje, že poslechne a odjíždí ve slavnostním rouchu a na krávě Šumě do vesnice. Po cestě usne v lese a tam na něj poprvé narazí Kristián, který se tudy vrací domů. Hoch ho natolik okouzlí, že mu nedokáže ublížit. Poté se potkávají ještě jednou, o trochu později, ve vězení. Ačkoli hoch do vesnice dorazí a snad se mu i podaří skutečně vyléčit starou nemohoucí ženu, je obviněn ze spolku s Kristiánem, který je mylně považován za obávaného železnorudského loupežníka, a spolu s ním je uvržen do žaláře.

Pokud čekáte, že zde dojde k dojemnému setkání otce a syna, jste na omylu. Kristián se Ježíšovi vyzpovídá a ačkoli není hledanýloupežník, smrt si zaslouží, protože přiznává, že vraždil. Ježíš mu chce pomoci, ale Kristián touží po potrestání za své hříchy. Před chlapcem se stydí, cítí pokoru a také lítost nad svými činy. Co tak hypnotického může být na malém chlapci, aby přesvědčil i otrlého zločince o své výjimečnosti? Byla to jeho nevinnost, naivita, ve které byl vychováván, anebo zásah nadpřirozených sil? Nebo byl opravdu nástupcem křesťanského Ježíše? Proč o něm neexistuje nikde žádná historická zmínka? Tady už pravděpodobnost legendy pokulhává.

Kristiána odvedou a Ježíš nakonec z vězení uteče za pomoci dívky Toničky a stane se svědkem zabití své krávy Šumy. To ho navždy poznamená a odchází od lidí zpět k matce. Po cestě domů narazí na Ignáce Hampla, ve kterém čtenář rozpoznává obávaného železnorudského loupežníka. Pak už to jde ráz na ráz. Loupežník doprovodí hocha domů. Ten dostane horečku a upadá do bezvědomí. Mariino šílenství a snad i vlastní svědomí nedovolí loupežníkovi vraždit, proto vymyslí ďábelský plán. Přesvědčí Marii, že hoch musí zemřít pro novou spásu lidstva. Postaví hranici, hocha přivážou jako ke kříži na vrchol a Marie ji sama podpálí. Oheň se rozhořívá pomalu a čím jsou jeho plameny mocnější, tím víc ustupuje Mariino šílenství. Nakonec, když už je příliš pozdě, matka procitne a uvědomí si hrůznost svého činu. Vrhne se za dítětem do plamenů v okamžiku, kdy se na novodobého Ježíše přijde podívat zástup lidí z vesnice, kteří v něj uvěřili. V plamenech nakonec končí i obávaný loupežník.

Toto je stručný obsah románu, který se dočkal mnoha negativních kritik. Proč? Tehdejší společnosti byla totiž trnem v oku příčina hochova skonu. Román vyšel v roce 1927 a do češtiny byl přeložen o jedenáct let později. Autor se narodil 24. února 1876 v obci Chabeřice na Kutnohorsku. Krátce před ukončením své kariéry u armády (1917) se Robert Michel seznamuje s mystikem abásníkem Goseličem, který ho zasvěcuje do prastarých legend. Smrt syna Adalberta v roce 1925 a Goseličův vliv byly inspirací pro sepsání této legendy. O Goseličovi víme, že věřil v přírodní magii a vyznal se v pohanských bozích, které Michel postupně nacházel ve starých pověrečných příbězích ze Šumavy. Nejvíce byl ale fascinován Obřím hradem u Nicova. Tato lokalita je dodnes jednou z nejzáhadnějších a právě proto se jí budeme věnovat v další kapitole.

A jak že dopadl příběh Ježíše? Zemřel na hranici, ale jeho duch nenašel dodnes pokoje. Za větrných nocí, kdy vichřice kvílí krajinou, ozývá se dětský pláč a nářek matky, která hledá své dítě.To nepravá Marie volá Ježíše, ale protože všichni zhřešili, bloudí krajinou a čekají na svá vysvobození… Nebo je to jen pouhá pohádka? Možná nám víc napoví reálie, které autor jen náznaky poskytl.

ZÁHADNÉ MÍSTO

„Děj se odehrává někde mezi Rudou a Horní Planou. Je to hornaté místo svým útvarem tak zvláštní, že by těžko hledal někdo podobné. Jde o kotlinu na všechny strany uzavřenou, z níž neodtéká nikam voda, ale přesto nejde o velké jezero. Na jednom z postranních svahů je jezírko, ale ani to nemá přímý výtok. Obrovské údolí obrůstá prales.“

Tato autorova slova jsou klíčem k autentičnosti příběhu. Musíme brát v úvahu i dataci příběhu, která sahá hluboko před rok 1927, kdy kniha vyšla poprvé ve Vídni (v českém překladu až roku 1938). Už v té době šlo o starou legendu, o níž si vyprávělo jen několik málo lidí. Podle indicií zadaných autorem připadá v úvahu hned několik míst, kde mohla kdysi uhlířova chalupa stát.

JAVORSKÁ JEZERA

Obě ledovcová jezera, Malé a Velké, jsou zhruba 10 000 let stará a něco mezi 12–16 m hluboká. Procházka kolem nich je skutečným prožitkem, plovoucí ostrůvky, skalní kaskády s malými vodopády, impozantní stěny jezer a – co je pro nás důležité: zbytky pralesa nacházející se na stěně Velkého Javorského jezera. Jediný problém je, že toto místo leží na bavorské straně Železné Rudy a náš příběh se odehrál v Čechách.

BOUBÍNSKÝ PRALES

Na jihozápadním svahu zalesněného vrchu Boubín nalezneme originální podívanou. Hustý prales leží ve výšce 940–1120 m a je přírodní rezervací. Stromy zde jsou mnohdy bizardně pokroucené a jejich kmeny nesou zvláštní deformace. Les bohatý na smrky, buky a jedle zdobí malé jezírko, které bylo vybudováno v roce 1836 jako vodní nádrž pro umožnění plavby dřeva do sklárny v Lenoře. Mohl snad šumavský Ježíš sedávat právě tam?

Na vrcholu Boubína se nachází i malý obelisk s nápisem: „Kardinal Fürst von Schwarzenberg, 3. 8. 1867.“ Byl vztyčen na paměť návštěvy pražského arcibiskupa. Proč si představený církve vybral zrovna toto místo? Mělo snad nějaký mimořádný význam? Rozhodnout o pravdě nechme zkamenělé jedle.

SVĚDECTVÍ KAMENNÝCH JEDLÍ

„Prales je tam v širokém půlkruhu jakoby posečen kosou. Stopy požáru jsou dávno setřeny, zelená horská louka beze stromu i keře se prostírá po tom dílu plochého svahu. Uprostřed široké světliny ční k nebi tři štíhlé balvany, které dříve skrýval prales. Teď tu stojí jako nějaký památník a jakkoli je to daleko od onoho místa, kde chlapec podstoupil svou smrtelnou oběť, lidé si vyprávějí, že jsou to tři zkamenělé jedle, na nichž byl upálen Ježíš na Šumavě.“

Autor nám toho moc nenapověděl, ale přece jenom jsme o krok blíž. Víme tedy, že někde poblíž dějiště se nacházejí tři zřejmě veliké balvany, které mají symbolizovat jedle, u nichž byla postavena hranice. Takové místo by určitě nezůstalo bez povšimnutí.

Charakterem podobným tomuto vyprávění se pyšní špice Žlebského vrchu (Sulzberg) v Českých Žlebech na Prachaticku. Dříve tam býval prales, ale s postupem osadníků se proměnil na pastviny. Obrovské kameny rozházené všude po okolí jsou pro tuto krajinu specifické stejně jako tři osamělé mohutné balvany na vrcholu vyskládané do výšky na sebe, které jsou buď hříčkou přírody, nebo možná připomínají událost, která není ani legendou, ani skutečností.

DALŠÍ SPOJITOSTI

Existují ale i další, neméně zajímavá místa, která by mohla mít třeba jen vzdálenou spojitost s legendou. Například Ježíšova skála poblíž Prachatic. Podle pověsti má být uvnitř ukrytý poklad, který hlídají tři spící starci. Kdysi se tam vypravil o Velikonocích jeden sedlák, skála se mu rozevřela a on si poklad odnesl. Mělo to ale jeden háček – poklad byl zřejmě prokletý a sedlák do roka zemřel. Nicméně pokud má toto místo něco společného s legendou, tak asi jen název.

Počátkem 16. století byla údajně poblíž Strakonic spáchána rituální vražda křesťanského chlapce. Viníky byli Židé, kteří svého trestu došli v obci zvané Lom, kde byli upáleni. Na místě jejich exekuce byla údajně vysazena lípa, která tam stojí dodnes. Vzhledem k tehdejší situaci a všemožné propagandě křesťanství je asi každému jasné, že věci nemusely být nutně černobílé. Každopádně jako vodítko k naší legendě tato událost určitě stojí za pozornost.

Ještě jedna věc se na Šumavě stala. Jezuita Balbín působil jako misionář v Prachaticích. Psal se rok 1650, kdy lovci objevili poblíž Helenburka podivného mládence. Šlo o člověka v podobě opice, s přerostlými vlasy a dlouhými nehty, které sloužily jako drápy. Balbín se hocha ujal a pokusil se z něho udělat skutečného člověka. Výsledky však byly mizivé. Chlapec neustále utíkal do lesní divočiny a nedokázal na svůj předešlý život zapomenout. Prameny uvádějí, že se nakonec naučil mluvit a Balbínova píle byla odměněna. Co se ale se záhadným chlapcem stalo, nikdo neví. Nebyl nakonec právě on inspirací pro autora, který na jeho příběh narazil při hledání legendy?

KAPITOLA 2.
OBŘÍ HRAD

Kdysi v hlubinách věků, ještě předtím, než svět osídlili lidé, existoval děsivý národ. Temnota, ze které se vynořil, jej pohltila natolik, že ji kolem sebe začal šířit do všech koutů.

Nemluvíme jen o nestvůrách vyvržených z lůna propasti, která čněla mezi dvěma říšemi, jež tehdy existovaly – Niflheimem, říší chladu a mlhy a Múspellheimem, říší ohně. Mluvíme o Obrech.

Podle severského panteonu se v Niflheimu nacházela všepohlcující studna Hwergelmir, z které vyteklo dvanáct řek, jejichž voda stále zamrzala. Na tuto masu ledu začalo působit teplo z Múspellheimu a z kapek vzniklých z roztávajícího ledu povstal mrazivý obr Ymir.

Obři se rozšířili po celém světě a podle prastarých legend, které se vyprávějí, dorazili i do Čech. Přesněji na Šumavu do oblasti Popelná, kde se obzvlášť zabydleli, aby v budoucnu zamotali hlavu nejen archeologům, ale i badatelům a záhadologům. Byli nestvůrní a bezcitní. Kameny i skály přehazovali bez sebemenší námahy přes údolí, na jejichž vrcholcích stavěli mohutné hrady. První z nich byl Obří hrad u Popelné. Když se tu přemnožili, odstěhovala se část na Sedlo u Albrechtic. I zde si vybudovali kamenný hrad a jako společný oltář určili místo lidským zrakům skryté stejně jako oba hrady. Mouřenec v Anníně. Lidí si příliš nevšímali, dokud nezakusili skutečný hlad.

Dodnes koluje pověst o sedlákovi, kterého obří žena vynesla na hrad, aby si ho upekli a snědli. Ale proto, že byl vyzáblý, jej shodili ze skály a ke svému štěstí dopadl přímo do kupky hnoje. Obři se pak odstěhovali, znechuceni podvyživeností místních lidí. Ti, kteří zůstali, mají své hroby v podobě obrovských mohyl ukryty v hlubinách lesa na Červené.

POLOHA, FAKTA, ČÍSLA

Kamenné ohrazení známé jako Obří hrad u Popelné se nachází na těžko přístupném místě v blízkosti kamenných moří, 5 km jihovýchodně od Kašperských Hor. Je svou nadmořskou výškou 940–980,5 m nejvýše položenou pravěkou stavbou na území ČR. Jeho objevitelem se stal pan August Sedláček počátkem minulého století. V roce 1908 bylo místo podrobeno důkladnému archeologickému průzkumu, ale bezvýsledně. Ani nejnovější archeologické průzkumy zatím nepřišly s žádnou přesvědčivou teorií, k čemu hrad vlastně sloužil. Ačkoli bylo položeno 98 sond, žádné z nich se nepodařilo nalézt nic z doby, kdy hradiště nepochybně vzniklo, tedy z období 6.–1. století př. n. l. Avšak toto tvrzení se opírá pouze o stejně stará analogická opevnění jižních a západních Čech. Takže nelze s jistotou říci, z jak starých hlubin věku hrad či zámek pochází.

Ohrazení se skládá z vyvýšené akropole (nejlépe opevněné nebo nejvýše položené místo, pozn. aut.) a předhradí s celkovou délkou 370 m a šířkou okolo 80 m. Místo ohrazení bylo pravděpodobně kdysi vymýceno. Na stavbu zdí používali Keltové kamenné kvádry o rozměrech 40/20/15 cm, přičemž valy z kamenů dosahují výšky až 5 m. Vnější, téměř kolmá stěna kamenných zdí byla lícovaná a nahoře opatřená dřevěnou konstrukcí. Hradiště se skládá z předhradí a akropole. Ta je zajištěna dvojitým pásmem kamenných valů a z jedné strany příkrým srázem. Najejím vrcholu, v jihovýchodním rohu, se nalézá tzv. Kamenný stůl. Jde o poměrně nevýrazný kvádr nejasného účelu, kteří mnozí pokládají za obětní oltář. Na severu se pak nachází dosti úzká skalní brána. V celé ploše akropole se rozprostírají skaliska a kamenné valy, nikde nenajdete rovný povrch.

Podle názoru odborníků mohla hrad vybudovat stovka lidí za pouhé čtyři letní měsíce. Jako zdroj stavebního materiálu posloužilo stavitelům zřejmě kamenné moře západně pod akropolí. Nabízí se tedy otázka: Proč by někdo stavěl hrad na místě, které je v podstatě neobyvatelné? Výstup k němu je namáhavý, nehledě na povětrnostní podmínky. Nebo se nejedná o práci člověka?

TROCHA HISTORIE

Hradiště bylo vybudováno pravděpodobně v době halštatské (starší doba kamenná) a využíváno bylo i v době laténské. Přes řadu archeologických výzkumů zde však dodnes nebyly s výjimkou několika keltských mincí nalezeny žádné nálezy. Z hlediska otázky obyvatelnosti je to zarážející. Každý národ po sobě zanechává stopy – ať už v podobě střepů, mincí nebo různých artefaktů. Obří hrad však k této otázce mlčí. Jediný nález, který odhalily detektory archeologů v umístění areálu a na srázu pod hradem v roce 1998/1999, je třináct keltských, římských a numidských mincí, které jsou samy o sobě záhadou. Jde totiž o unikátní ražbu a na jedné z nich se vyskytuje společně několik keltských symbolů obvykle užívaných samostatně. Jedná se například o vyobrazení harpyje (nestvůra s ženským obličejem a supím tělem), Stromu života a zobrazení Torquese (ozdoba krku význačných žen a mužů, nákrčník). Avers (ražení) je převzatý z řecké thassoské mince. Na druhou stranu nikdo nemůže vědět, kdo a kdy tam mince pohodil. Další z mincí je totiž i republikánský denár z roku 130 s obrazem lodi a nápisem ROMA. O jejich pravosti se dlouho diskutovalo a byla potvrzena až v roce 2002.

Místo, na němž hradiště stojí, se postupně rozpadá. Skalní bloky jsou rozpukané do hloubky místy až čtyřiceti metrů, jsou patrné výrazné posuvy a hrozí zřícení. Bylo snad úmyslem stavitele, aby se skála, na níž hrad stojí, po určité době zřítila? Je tento přírodní jev původem pověstí o obrech, kteří shazovali skály do údolí, aby škodili lidem? Odborníkům zůstává jediné vodítko – kamenné valy, technika jejich stavby, zasazení do terénu a půdorys. Jaký byl tedy účel stavby? Podívejme se na několik teorií. Ostatně fantazii se meze nekladou a je jen na čtenáři, jaký názor k tomu zaujme.

PRAVĚKÁ SVATYNĚ

„Stále větší je zástup mužů, když se mezi sebou zdraví hlasitými výkřiky. Výš a výš plápolá oheň k nebi a kolem se rozhostí ticho. Šedivý kněz, oděný lněným rouchem, začíná oběť. Neboť je to bohoslužba, která pohnula muže, aby se zde shromáždili. Má být poraženo krásné mladé dobytče. Krev je zadržena do jímky vyhloubené v kameni a přítomní jsou jí poté skropeni. Vyříznuté vnitřnosti oběti jsou uloženy v jiné ploché kamenné jímce a z tvaru či zavinutí střev bude hádána budoucnost. Část masa dobytčete je spálena na obětních kamenech, zbylý díl je opečen na jiném ohni a po bohoslužbě bude sněden jejími účastníky. Kam jen oko sahá, je vidět na všech horských vrcholech a kopcích planout menší či větší ohně, až do nejzazší dálky. (...)

Po oběti se muži usadí kolem ohně při úpatí obětního skaliska.

Tady se uzavírají dohody, tady se domlouvají sňatky, tady se dohadují i obchody. Tu probíhají i porady o válečných výpravách, projednávají a usnášejí se záležitosti kmene i celé župy, připravují soudní sněmy zvané starogermánsky Thing.“

Tolik k popisu rituálu na Gaisbergu, ležícímu v Horních Světlých horách u Strážného. Takto jej vypodobnil německý spisovatel Matthäus Danner. Scénka, kterou nám nabízí, zní logicky. Hradiště Gaisberg je podobné Obřímu hradu. Účel svatyně (ke kterému se v poslední době přiklánějí i archeologové) by byl snadným vysvětlením neexistence archeologických nálezů. To, že místo pravděpodobně bylo svatyní, by možná mohl potvrzovat i zmíněný Kamenný stůl, který skutečně mohl sloužit jako oltář. Vždyť na podobných místech v dávné Galii se scházeli druidové, nejvyšší keltští kněží. Je také známým faktem, že značná část keltských duchovních center byla situována právě na vrcholy kopců v areálech bizardních kamenů a skal, ale také na mohylách z doby byzantské. Této teorii též nahrává už zmíněný fakt, že klimatické podmínky místa a jeho poloha umožňovaly trvalejší pobyt leda pro velmi otrlé jedince. Pokud připustíme nesporný fakt, že Keltové se o svá posvátná místa náležitě starali a drželi je v úctě, je nasnadě, proč se na místě dodnes nenalezly žádné archeologické vykopávky.

Ačkoli je to podle mého názoru nejlogičtější vysvětlení, přesto má svá „ale“. Proč Keltové staví svou svatyni na místě vzdáleném i několik dní pochodu od svých stálých sídel? Zvláštní také je, že keltské obyvatelstvo dávalo při obřadech jako votivní dary kovové výrobky, jichž se na objevených obětních místech našla celá řada. Obří hrad ale mlčí a dál spolehlivě ukrývá jakoukoli stopu. Čím byl tedy ostroh pro Kelty tak výjimečný?

SOUDNÍ DVŮR

„(...) kterýžto kraj se pokládá za střed Galie. Sem se sejdou odevšad všichni, kdo mají nějaké spory, a poslušně se podrobují jejich nálezům a rozsudkům...“

V hlubinách dějin existuje posvátné místo, kde kněží a soudci Keltů, druidové, v určitou roční dobu zasedali, a které bylo pokládáno za střed samotné Galie. Bylo uctíváno a chováno v posvátnosti. Tak zní nejnovější a také velmi zajímavá teorie, která se zakládá na zmínce z Caesarových Zápisků o válce galské (6. kniha, 13. kapitola). Co mohl mít Obří hrad společného s Galií?

Možná víc, než se zdá. Galie je totiž (stejně jako Galicie nebo Galitzia v Polsku) jeden z výrazů, kterým staří Římané označovali území osídlené keltskými kmeny. Nehledě na to, že Šumava skutečně ležela v jakémsi středu etnické oblasti Keltů. Ti totiž obývali nejen jižní Čechy, ale také část Bavorska.

ZLATÁ ŽÍLA

Byli to právě Keltové, kteří dali Šumavě jméno Gabreta – Les kozorožců. Poprvé ji zmiňují řečtí geografové Strabo a Ptolemaios. Zasazují ji do země Markomanů a Kvádů na jih od Sudety. Název šumavské řeky Otava pak vychází z keltského Atawa, což znamená bohatá řeka. Jestliže vezmeme v úvahu, že zlatonosnost Otavy a jejích přítoků byla v nejstarších dobách opravdu vysoká, lze připustit, že v pravěku byli na Otavě kromě zlatých šupinek a zrnek nalézány dokonce i celé valouny zlata.

Takže docházíme k myšlence, že Šumava mohla být sama o sobě obrovskou zlatou žilou, jejíž bohatství je třeba náležitě chránit. Pak by možná k tomuto účelu moha být vybudována stavba, která se sice tváří jako kultovní místo s chatrným opevněním, ale jen proto, aby spolehlivě zmátla případné nájezdy válečných kmenů a ochránila tak poklad nesmírné hodnoty. Ačkoli – z bezprostředního okolí Obřího hradu do vzdálenosti 3–4 kilometrů není doloženo zlatonosné zrudnění. Tím teorie o těžbě zlata utrpěla vážnou ránu a naopak nahrává ve prospěch názoru o kultovním významu hradiště.

MAPY PROMLOUVAJÍ

Další památkou na šumavské obry, nebo spíše Kelty, je hradiště Sedlo. Je vybudováno na kopci vysokém 902 m nadmořské výšky. Hradiště je dlouhé přes 400 m a široké 32–114 m. Po Obřím hradu zaujímá druhé místo z nejvýše položených. Keltská pevnost vznikla kombinací přirozených skalních stěn a uměle navršeného kamenného valu, tedy podobně jako Obří hrad. Její půdorys kopíruje tvar vrcholu hory a skutečně připomíná tvar sedla. Hradiště je datováno do pozdní doby halštatské a časné laténské. Bylo využíváno zhruba od 1. stol. př. n. l. až do 10. stol. n. l.