Přes kočičí hřbet

NAKLADATELSTVÍ PLOT
PRAHA 2009

Simona Mahlerová-Šustková

Přes kočičí hřbet

Ilustrace Sára Machová

Copyright © Simona Mahlerová-Šustková, 2009

Illustrations © Sára Machová, 2009

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2009

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–020–7

ePUB: ISBN 978–80–7428–111–2

MOBI: ISBN 978–80–7428–112–9

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na http://www.plotknihy.cz.

Věnováno tátovi, mámě a všem, kteří mě inspirují.

Důrazně upozorňuji, že tento příběh i jeho postavy jsou smyšlené. Jedinými reálnými předlohami byli kocour Karel, kočky a psi. Ale i jejich historky žijí jen v této knize.

Prolog

Karel

Jmenuji se Karel, jsem kocour a je mi patnáct let. Což znamená, že mě bolí klouby, padají mi chlupy i zuby, ale díky solidní péči se mám dobře. Jsem černý vdovec. Černý jsem odjakživa a vdovec jsem potřetí. K tomu se ještě dostanu.

Bydlím celý život, s výjimkou prvních tří let, ve sklepním pelechu na břehu řeky, tedy kromě povodní, které jsem zažil tři a donutily mě přestěhovat se na hrušeň. Když na to přijde, umím se o sebe dobře postarat, ale raději nechávám lidi, aby se starali oni. Pravda je, že kdyby přišla povodeň znovu, musel bych se vyškrabat po schodech do prvního patra, kam chodím celkem nerad, protože tam bydlí dva neurotičtí psi, ale už nemám věk na to, abych spal na stromě. Můj sklep je prostorný a teplý, plný vůní domova. Čas od času mívám problém s blechami, hlavně když se přemnoží, ale lidem v domě vadí ještě víc, a tak je vždycky vyhubí. Kromě blech do mého sklepa už léta nikdo nechodí, nikoho nezvu a psi se mu, díky blechám, naštěstí vyhýbají. Takže jsou vlastně pro něco dobré, ty blechy. To je taky moje životní filozofie, že všechno špatné je pro něco, nebo někoho, dobré.

1.

Původně tady na břehu řeky stávaly čtyři vily a dřevěná loděnice, kde průkopníci surfingu skladovali lodě a prkna. Toho odpoledne jsem seděla na pontonu, máchala kotníky ve vodě, v ruce držela starý bochník chleba a dělala z něj kuličky, kterými jsem krmila kachny. Krkounsky se vrhaly za každým soustem, rvaly se a čvachtaly zobáky ve vodě, aby si rozmělnily sousta. Pozorovala jsem jejich půtky a přemýšlela o debatě s kamarádem, který mi nedávno doporučil, abych si zašla za psychiatrem. Zeptal se totiž, co dělám ze všech těch věcí, co se nesmí, ale co je všichni dělají. Určitě bych si na něco vzpomněla, kdyby mě nestresoval. Jenže v tu chvíli jsem se zmohla jen na trapné potřesení hlavou, nenapadlo mě vůbec nic. Voda v řece protékala, zatímco jsem zpytovala svědomí a nakonec jsem otráveně zahodila zbylou půlku chleba mezi kachny. S kvákotem se rozlétly do všech stran a jedna zůstala ležet na hladině, vypadala, že ji chleba zabil, ale vzpamatovala se a hbitě zaujala pozici nejblíže u bochníku.

Náš dům postavili v roce třicet pět. Od řeky ho odděluje násep, který chrání pozemek před velkou vodou, po něm vede cestička, kudy chodí lidé venčit psy a užívat si výhled na řeku. Násep se svažuje ke břehu zarostlému vrbičkami, kam se uvazují loďky, na hladině se pohupují divoké kačeny. Na druhé straně náspu je naše zahrada zarostlá starými stromy a uprostřed stojí stavba z třicátých let, která původně sloužila jako letní byt kavárníkovi z Prahy. Na balkoně kdysi hrávali muzikanti každou lichou sobotu na večírcích pro místní smetánku. Nalevo i napravo s důstojným odstupem stojí další tři domy, jeden s balkonkem pro muzikanty na sudé soboty, a řadu zakončuje malá prkenná chata, přestavěná v nepopsatelném slohu na domek. Před patnácti lety jsme vilu zrekonstruovali. Jsou tady dva byty, jeden zůstal rodičům a ve druhém bydlím já s rodinou. Na opačném konci pozemku vede silnice, podél které stojí pár malých prvorepublikových vilek, které si zachovaly statut rodinných domků i za komunistů. Bývaly ošuntělé, nebohé, ale po poslední povodni prokoukly. Když jsem se jako malá podívala z okna přes jejich střechy, dohlédla jsem na rozlehlé pole s kukuřicí. Občas uprostřed léta šustily klasy pod okny, šeptaly si podivná tajemství a uprostřed noci se ozýval kvílivý pláč mrouskajících se koček, bývala jsem z toho vystrašená. Děsilo mě, že v noci do mého pokoje vletí upír. Bránila jsem se hustou záclonou pečlivě přetaženou přes otevřené okno, aby se do ní vampýr zamotal, záclonu i s konzolou urval a hlukem mě probudil. Dále mě strašila obava, aby na našem poli nepřistáli mimozemšťané. Trápilo mě to dost intenzivně, ale asi jsem nebyla sama, protože nedávno jsem svou noční můru viděla ve filmu. Každé ráno za rozbřesku jsem se natahovala z okna a kontrolovala, jestli nejsou v poli podezřelé kruhy. Když pole zastavěli, oddechla jsem si. Kočky se odstěhovaly do zastřešeného altánu staré Pěničkové a na přistávací dráze vyrostly ještě za bolševika nízké panelové bytovky a po revoluci „Nová čtvrť“, sídliště vil ve stylu amerických seriálů. Mezi vilovou čtvrtí a paneláky zbylo místo na tenisové kurty a hospodu, kam se chodí na pivo a řeči.

Narodila jsem se v Praze, ale pak si mě přivezli sem. Mockrát jsem se chtěla odstěhovat, jenže to z různých důvodů nešlo, nebo jsem to nedokázala, sama nevím. Byly doby, kdy jsem to tu nenáviděla, venkov je venkov, člověku vidí do talíře, život musíte řídit příjezdy vlaků, ale když jsem překonala pubertu, mládí, volání stříbrného větru a patálie s malými dětmi, nemám teď důvod něco měnit. Řeka a jez kus pod naším domem šumí a bublá, bez toho neusnu. Vlaky rachotící na druhé straně řeky mi nahrazují pohled na hodinky. Z rákosí obrůstajícího řeku se line nahnilá vůně, nad vodou plachtí racci, chechtající se každému novému dni. Zkrátka a dobře, už bych si nezvykla jinde.

Karel

Dneska je pěkný letní den, vylákalo mě to ven. Přešel jsem zahradu, párkrát kýchnul, jak jsem se nadýchal žlutého pylu, a protáhnul jsem se pod plotem ven. Kdysi jsem přes plot přeskakoval, ale dneska tenhle kousek dělám, jen když těm dvěma troubům z prvního patra dokazuju, že psi jsou pitomci. Sám sobě nic dokazovat nemusím. Klidně jsem se rozhlídnul a zamířil přes silnici k Pěničkům. Mají hezké jméno, pěničky mám odjakživa rád, tak jsme si s kočkama z okolí řekli, že se budeme scházet v jejich altánu. Zní to dobře, když kočka kočce řekne: „Sejdeme se u Pěničků“. Ptáky ostatně taky dávno nechytám, to jejich peří protivně drhne v krku a lepí se do huby, maso skoro žádné a nakonec se dávíte zobákem. Mám rád kočičí jídla z konzervy, sleduju pravidelně pořady typu „vaše kočka by si kupovala Whiskas“, takže vím, co je pro kočky dobré. Ochutnal jsem i žrádla pro psy, o kterých vysílají celé seriály, ale není to zdaleka tak chutné a jemně nakrájené a musím potom zdrhat, ani si to nevychutnám. No, abych se vrátil k tomu letnímu dnu plnému pylu. Posadil jsem se do stínu Pěničkovic altánu a čekal, jestli přijde někdo na kus řeči. Chvilku jsem klimbal, nikdo nešel a po půlhodince mě ptáci řevem probudili ze spaní. Tak jsem si začal v hlavě sumírovat, jak jsem se stal prvně vdovcem.

2.

Cestou od řeky jsem přemýšlela nad tím, jak se po revoluci v našem městečku hodně věcí změnilo. Začalo to postupně, polehounku. V kočárkárnách paneláků se otevřelo několik malých obchůdků, které pak zkrachovaly, když kousek za vsí vyrostla dvě nákupní střediska. Zůstal obchod s jízdními koly, obchod s nápoji, trafika a v jedné z nových vil autoservis luxusních vozů. Začaly se tu stavět moderní vily, stavební boom připomínal zlatou horečku na Klondiku. Ke kurtům přibylo fitness centrum a hospoda prošla rekonstrukcí, už to není vesnická knajpa, podnik provozují bratři, moji kamarádi z dětství. Z loděnice udělali půjčovnu loděk a surfů.

Uvědomila jsem si, že se úplně změnila atmosféra v městečku, všechno ožilo, obec se projasnila. Berounka je čistší a na jezu se dá po letech zase koupat. Ospalý zamlžený klid se občas vrací na jaře a na podzim, jinak je pryč.

Největší změnu prodělali lidé. Je jich víc, jsou mladší a jiní. Někteří z mých dávných přátel se odstěhovali, někteří umřeli. Do nových domů přišli noví lidé. O víkendech grilujeme, v zimě je každý týden nějaká zábava v hospodě nebo u někoho doma a člověk si občas přeje, aby se před tím mohl schovat.

Karel

Slunce mě tak zašimralo po čumáku, že jsem si ho musel olíznout. To léto, co jsem přišel na svět, bylo teplo jako dneska. Narodil jsem se pod starou vanou, kam se dalo dostal úzkým průlezem pod odpadem. Místo narození je u kočky dost podstatná věc. Pokud vás najdou moc brzy, dokud ještě nevidíte, hodí vás do kyblíku s vodou a drží vás v té studené lázni čumákem pod vodou, až jste v pánu. Neotřásejte se pokrytecky hnusem, tak se to běžně dělá a neříkejte, že jste o tom neslyšeli. Měl jsem tehdy štěstí, trvalo dlouho, než nás začali hledat, a ještě déle, než mě a sestry matka vyvedla zpod vany ven. V té době už jsem měl rozlepené oči a viděl dobře svět kolem sebe. Na obranu lidí musím říct, že se k nám všichni vrhli, hladili nás, obdivovali a o koupání v kyblíku nebyla řeč. Postupně nás začaly opouštět sestry. Upřímně řečeno, nijak mně nechyběly, užíraly mlíko a rozčilovaly matku. Když jsem byl konečně sám a mohl si začít užívat role jedináčka, naložili i mě do auta, pojmenovali mě Karel a odvezli k mé první partnerce.

Byla o hodně starší než já. Měla velký byt bez zahrady, stromy pěstovala uvnitř v květináčích. Žila se mnou sama a neměla vlastní mláďata, která mi v době naivního mládí chyběla. Byla dost mrzutá, v ruce nosívala hůl a měla sklon mě s ní mlátit. Celkem mě to nevzrušovalo, protože nebyla hbitá a hůl dopadala mimo můj hřbet. Učila mne chodit do krabice, kam jsem zahrabával výměšky. Byl jsem na to opravdu bystrý. Jinak s ní byla, upřímně řečeno, nuda. Často polehávala celé dny v posteli, takže jedinou mou zábavou bylo honit se za vlastním ocasem, škrábat neduživé kmeny podvyživených stromků v květináčích a šplhat po záclonách. Někdy se mi podařilo vyskočit na kuchyňskou desku, to je taková hladká plocha v kuchyni, a slízat nějakou dobrotu. Jako bonus jsem si vysloužil honičku po bytě, během které jsem se učil uskakovat ranám holí. Bývala to vcelku legrace, už jí to moc neběhalo. Život v bytě je jednotvárný a smutný, nevidíte slunce, stromy, chybí vám vůně a já se nejen nudil, ale přímo chřadnul. Během společného soužití jsem dorostl a dospěl a začal si značkovat teritorium pro případ, že by se k nám chtěla nastěhovat nějaká kočka. To se však nestalo. Zato jsem zjistil, že lidi nemají pro značkování moc pochopení, ani tenkrát, ani dneska. Zase lítala hůl, ale v době, kdy jsem měl lesklou srst a pěkně stavěnou figuru, moje partnerka náhle zmizela, nechala mě v bytě samotného a nevrátila se. Poprvé jsem ovdověl. Byl jsem mladík a vůbec jsem nevěděl, co to pro mne znamená, když se ztratila z našeho bytu. Bylo mi jasné, že budou potíže, ale vždycky někdo přišel, otevřel konzervu, dal ji do mé misky a já se přestal bát. Samota je ale strašná. Už jsem si zoufal, když si pro mne přijeli moji původní chovatelé. Začal jsem se radovat, že zase uvidím vanu a setkám se s matkou, ale jeli jsme jinam.

Za první rok života jsem se naučil uhýbat ranám, dávat si bacha na staré baby a značkovat si terén. Vše se mi později hodilo. Celkově bych to hodnotil kladně. Dostával jsem kvalitní žrádlo a nikdy jsem neměl blechy. Co mi naopak scházelo, byla zkušenost s ostatními kocoury a kočkami. Ale všechno v životě má svůj čas a to, že jsem se stal vdovcem, mi kupodivu přineslo nové radosti.

3.

I já jsem se změnila. Mám obavy, že přinejmenším navenek ne k lepšímu. Nemyslím teď tu zmiňovanou debatu o psychiatrovi, cvok spíš nejsem. Samozřejmě jsem bývala pružnější a veselejší. Občas se na sebe usměju do zrcadla a řeknu si, že to ujde, ale dost často mě napadne, že to není nic moc. Dvě dospívající dcery s člověkem zacvičí, všechny ty radosti a starosti. Jejich otec s námi bydlí na půl úvazku, jsme patnáct let rozvedení, ale zatím se neodstěhoval. Někdy bych mu ráda pomohla, protože jsem pořád napůl sama, ale jindy si říkám, že jsme si na sebe za ta léta zvykli a že si budu těžko odvykat. Po dvaceti letech a rozvodu už není vztah o sexu, ale o soužití a závislosti. Má v Praze malý byt s poddajnou dívkou, která nemůže zaboha pochopit, proč se drží zestárlé matky svých odrostlých dětí a proč dobrovolně dojíždí z venkova. Kdybych někdy měla možnost popovídat si s ní, sama bych jí to neuměla vysvětlit. Ale je to docela zábavné. Každopádně jsem na tom lépe než většina mých kamarádek vdaných za muže, kteří s nimi žijí, protože musí. Ten můj je se mnou proto, že chce. Scény dělá ta druhá. Jediné, co mě trochu trápí, je, že jsme dosud dcerám neřekli o rozvodu. Napřed byly malé, potom v pubertě, a pak nám to bylo hloupé. Myslím, že to beztak obě dávno vědí, ale jistá si nejsem. Je to zvláštní, bavíme se o jejich láskách, trablech, intrikách mezi holkama, depilaci a vím já o čem ještě, probíráme dokonce avantýry mých kamarádek a jejich dětí, ale náš rodinný vztah necháváme tak nějak mimo.

Až na tuto zvláštní drobnost mám hezký život. Většinu kamarádek pěkně po ruce, hrajeme ochotnické divadlo, máme malou jazzovou kapelu a v létě jezdíme po řece na kanoi. Na terasách pěstuji kytky všech barev, jedna stěna domu a pergola obrostly modrou a růžovou vistárií. Na zahradě kolem garáže se vine vinná réva, která plodí malé sladké kuličky, kousek od garáže zrají broskve a šťavnaté meruňky a u plotu rostou hrušky a letní jablka. Vedle garáže jsme si s ex-mužem postavili zastřešenou letní kuchyň s ohništěm a krbem na grilování, obrostlou psím vínem, kde se v létě povalujeme skoro každý večer s láhví bílého či růžového a přijímáme návštěvy. Snažila jsem se vytvořit příjemný domov, aby se ex-mužovi nechtělo pryč. Je to divná reakce na rozvod, možná to byla tak trochu pomsta, možná zoufalství, ale vyšlo to. Uplynulo trochu času, zahrada povyrostla a můj plán, zdá se, obstál.

Karel

Čekání mě přestalo bavit. Žádná kočka na obzoru, hádám, že je jim dneska horko a jsou zalezlé někde pod keři. Ne že bych měl v tomhle vedru nějaké touhy, to teda ne. Ani náhodou. Ale docela bych poklábosil. Vydal jsem se líným krokem, abych se v tom teple nezapotil, k Pěničkovic domu. Jsou to milí lidé a nemají psa. Paní Pěničková překrásně voní vanilkou, když se mi podaří dostat se jí na klín, upředl bych se k smrti. Očichávám, olizuju a pobroukávám, věřte, že pro starého kocoura jsou to úplné lázně. Není nejmladší, ale je čiperná a pořád kutí něco v kuchyni, vůně se každý den mění. Pěničkovi sedí na verandě a na stole vidím ke své velké radosti vypečenou vanilkovou bábovku. V posledních letech jsem dost na sladké. Párkrát mňouknu, aby si mě všimli a začnu procítěně mručet. Vím, že na to baby berou, jak jsem říkal, jsem potřetí vdovcem, takže mám bohaté životní zkušenosti.

„To jsou k nám hosti!“ řekne mile paní Pěničková.

„Jedeš,“ sykne jako vždy pan Pěnička. Je to hubený člověk, který nevoní ničím dobrým. Má divný zlozvyk očichávat a olizovat Olinku z trafiky, která je cítit tabákem, takže mému čumáku prostě smrdí. Vyloženě se mu divím, když má doma takovou vůni.

„Přišel jsi na bábovku, viď,“ zahlédnu ruku pod stolem.

„Dneska je z másla a vanilky.“

Mňam. Pro starého kocoura lepší než sex. Mlaskám a vrním blahem. Pak si lehnu na bok na květovaný polštář na lavici, poslouchám, jak si Pěničkovi povídají o počasí a o tom, že budou muset začít kropit zahradu.

„Co si myslíš o těch dírách v trávě?“ zeptala se paní. Pěnička pokrčil rameny.

„Nedokážu vůbec určit, kdo je dělá. Krtek to není. Už jsem dneska našla tři nové,“ pokračovala paní Pěničková.

Její manžel se zakousnul do bábovky a srknul si kafe.

„Nepodíval by ses na ně?“

Pěnička otráveně vstal a zamířil na zahradu. Trochu jsem se zvednul na bok a viděl, jak se neochotně sklání nad travnatou plochou.

„Ještě trochu doprava, vidíš? Ta vpravo je trochu zahrabaná, ale tráva je vykousaná.“

„To sou díry jako sviňa,“ vrátil se starý ke stolu. „Asi se tu usadily krysy. Řekni si tady staroušovi, aby je trochu prohnal.“ Znechuceně do mne strčil nohou.

„Hej, starej lenochu, ty by tě hnaly,“ poškleboval se. Přemýšlím. Rád bych těm záhadným dírám přišel na kloub.

Dívám se do květů růžových hortenzií, které se pohupují ve větru, a než bys řekl švec, jsem v limbu.

4.

Z okna kuchyně jsem zahlédla Danielu, sousedku, jak táhne plně naloženou pojízdnou tašku s nákupem. Navrchu měla zapíchnutou francouzskou bagetu a u branky jí na chodník vypadl pytel žrádla pro psy. Vzpomněla jsem si na Hrabětův verš: „Byla jako americká milionářka škubající na floridské pláži martinskou husu.“ Takhle vypadá Dana s kostkovanou taškou pro penzisty. Má přes metr osmdesát, bujnou hřívu blond vlasů, hodně dlouhé nohy, veselou povahu, miluje luxusní věci a bydlí se svým Luďkem v jedné z menších vilek na protější straně silnice. Ve dvaceti se z pražského paneláku přivdala do domu a neměla ponětí, co ji čeká. Vystudovala oděvní školu a navrhuje módu, zatímco rodina jejího muže pěstuje slepice, plodiny a králíky. Za domem praskají ve švech skleníky plné rajčat a okurek a na vše dozírá nemilosrdným okem venkovanky Luďkova babička. Luděk není zlý, ale je balík. Napřed žerou králíci a slepice, pak se zalévá zahrada a nakonec přijdou na řadu lidi, kteří ovšem zase žerou převážně to, co jim vyrostlo. Od jara do podzimu zavařují, v zimě zabíjejí a jde to pořád dokola. Daniela nemohla léta otěhotnět, otročila, aby ji přijali mezi sebe, ale oni očekávali jen jedno – že se namnoží a urodí, stejně jako králíci nebo zahrada. Nakonec to vzdala, našla si práci v Budapešti, aby byla co nejdál, jenže při lékařských testech před odletem zjistili, že je těhotná. Než se nadála, porodila dvojčata, chlapečky, a zůstala tady. Daniela je nesmírně šikovná a praktická, pracovitá, rychlá a na zdejší poměry výstřední. Luděk vypadá jako Ken od Barbie a chytrý je taky tak, i když má diplom z ČVUT. Babička se těší pevnému zdraví, je vyhlášená bylinkářka a nejlepší lektvary zaručeně pije sama. Dvojčata, Patrik a Matěj, jsou postrachem okolí. Občas je hlídám, když se nemůžu na něco vymluvit. Moje dcery říkají, že pánbůh věděl, proč je Daniele nehodil na krk dřív. Kromě dětí a domácích zvířat mají dva bulteriéry, na svou rasu celkem hodná zvířata, ale jejich ničivý potenciál je ještě větší než dvojčat. Všichni jsme jim začali říkat Nagasaki a Hirošima a už jim to zůstalo. Protože jsou schopni zplanýrovat zahradu během několika minut, chovají je v drátěném kotci postaveném těsně vedle plotu. Podle mého měli klece postavit rovnou dvě, i pro děti. Povzdechla jsem si. Nemá to holka lehké, ale až na ty děti a psy jsem moc ráda, že ji mám.

U pravé sousední vily s balkonkem zastavilo naleštěné auto. Vyklonila jsem se z okna kuchyně a zamávala na řidiče, který vystoupil z vozu. Byl vysoký, hodně štíhlý a elegantní. Vilu koupil před pár lety, něco sháněl, právě když byla na prodej. Myslím, že je lepší, když máte kolem sebe spřízněné duše, takže jsem mu tenkrát dům dohodila. Opravuje ho ve velkém stylu, okapy do mědi, bazén s protiproudem, vířivka, vinný sklep s klimatizací. Vojtěch je můj bývalý kolega, před pár lety vyženil syna Šimona ve věku mých dcer, a pak si pořídil dvě vlastní holčičky. S jeho manželkou jsme se neskamarádily. Zina je na první pohled ambiciózní, dobře ví, co chce. Zatím bydlí v Praze a na podzim se chystají přistěhovat natrvalo. Musím upřímně přiznat, že s jejím mužem mám vztah více než výborný. Jsou chvíle, kdy prohlížíme, jak postupují práce na domě, a pak sedíme pod mou pergolou a probíráme, co je třeba ještě předělat, sami dva, večer se jdeme vykoupat do jeho vyhřívaného bazénu, měsíc svítí jako lampion, řeka šumí… Ale nechme to raději tak. Po koupeli se vždy rychle osuším, žádný měsíc nad řekou, dělám, že neslyším prosbu, abychom ještě poseděli, a jdu rychle spát. A to je přesně ten důvod, proč mě právě on poslal k psychiatrovi.

Na levé straně našeho pozemku bydlí spolužačka ze základní školy. Její vila je nejhezčí z našich čtyř nóbl baráků. Čistý funkcionalizmus, ten dům miluji. Koupila ho předloni, když původní majitelka zemřela. Dlouho jsem tomu nemohla uvěřit. Na základní škole nebyla nic moc. Trochu otylá, brýlatá, jedovatě vtipná Alice si nenechala od nikoho nic líbit. Na střední jsme šly každá jinam a potkávaly jsme se ve vlaku, bydlela v bytovce blízko nádraží. Pak se poměrně brzy provdala za drogistu z Tábora, nějakou chvíli bydlela jinde a vídala jsem ji v létě na plovárně s kočárem, když přijela za rodiči. Vyrostla z ní obtloustlá bruneta se špičatým nosem a vlasy sestřiženými do mikáda, nosívala ohavné kraťasy a pruhovaná trika, která ještě podtrhovala její neforemnost. Navíc si neholila nohy a její pověstný vtip se změnil v ironickou rýpavost. Aby ne, měla tři děti rychle za sebou, nechodila do práce a její sotva poloviční muž ji komandoval pokaždé, když je po víkendu všechny nakládal do auta a odvážel domů. Prohodily jsme občas pár slov, děti si spolu hrály, nejmenšího chlapečka, který vypadal jako skřítek, jsem párkrát u vody pohlídala, když si potřebovala někam odskočit. Bylo mi jí líto. Další léta jsem o ní neslyšela, jen že se rozvedla a zůstala s dětmi sama. Někdy jsme na ni vzpomínali v hospodě u kurtů, kterou vlastní náš spolužák Ríša. Prý se odstěhovala do Prahy, začala pracovat v reklamě a rozbila několik manželství. Znělo to neuvěřitelně, ale dobře se poslouchalo, jak rozvedená a chudá matka tří dětí udělala kariéru a stala se sexbombou. Těsně před tím, než jsme se znovu setkaly, se k nám donesla zvěst o jejím novém sňatku. Kolem prodeje sousedního domu byl veliký rozruch, cena vyšplhala neuvěřitelně vysoko a já byla zvědavá, kdo se přistěhuje. Konečně před domem zastavil zlatohnědý off-road BMW a párek se třemi velkými dětmi začal procházet zahradu. Natahovala jsem se na špičky a z terasy zahlédla sympatického vlasáče, kolem kterého postávaly děti ve věku mých dcer. Dobrý, pomyslela jsem si a zaslechla zvonění domovního zvonku. Seběhla jsem před dům, za brankou stála Alice, ani se moc nezměnila, ale byla pěkně oblečená, vlasy stále podle hrnce a v luxusních brýlích vypadala vesele jako za mlada. Překvapilo mne, kde se u nás vzala, a pozvala jsem ji dál.

„Nevadí, když ti představím manžela?“ zeptala se.

„Ale jistě,“ přikývla jsem a doufala, že to nebude takový protiva, jako ten předchozí. Vyťukala esemesku na mobilu a za pár minut stál před naší brankou sympatický vlasáč ze zahrady od vedle.

„Pavel,“ pohlédnul mi pevně do očí a vřele stisknul ruku.

„Rád vás poznávám, budeme sousedi.“

Vytřeštila jsem oči, když mi došlo, kdo koupil sousední dům, že to luxusní auto je její a sexy manžel je nejmíň o deset let mladší. Po rychlé a nákladné adaptaci se nastěhovali a naše děti se spřátelily.

Karel

Probudila mě až zima, když slunce pomalu zapadlo. Stočilo se k západu, veranda byla ve stínu a paní Pěničková zmizela i s bábovkou. Trochu jsem protáhl ztuhlé kosti, léty opotřebovaný kožich už tolik nehřeje, a vyrazil jsem zpět k altánu, jako že co je nového. U altánu seděla zrzka Minda od řeky, lízala si packy a byla potěšená, že mne vidí. Mám nepříjemný pocit, že po mně jede.

„Celý den jsem se sem nedostala,“ stěžovala si. „Po silnici pořád chodili lidi se psy, nechápu, proč je neuvazují. Abych se bála vystrčit čumák. Přes zahrady to taky nejde, na vaší zahradě lítali ti tvoji pitomci a vedle měli na zahradě bulteriéry. Musela jsem čekat, až je zavřou.“

„A už jsou za katrem?“ zeptal jsem se se zájmem.

„No jo, už je zahnali. Pozorovala jsem je přes plot, celý den likvidovali rododendrony a azalky, rvali to i s kořeny. Ti dva malí zmetci jim pomáhali.“

Povzdechl jsem si. Na ty dva spratky jsem úplně zapomněl. K večeru, když zavřou oba uřvané nevycválance domů, chodím na jejich zahradu rád. Mají tam slípky a kačeny a sypou jim občas dobré zbytky od jídla, i mlsný kocour si přijde na své. To je vlastně to jediné pozitivní na dvojčatech, že nechtějí dojídat, a tak zbytky přijdou na stůl slepicím. Když na zahradě nejsou psi, vylezu si na parapet kuchyně, a pokud má Daniela dobrou náladu, dostanu kousky masa až do tlamy. Nesmí u toho být pochopitelně baba Mazlová, která by raději všechno sežrala sama, než by mi něco dala. Kvapně jsem se rozloučil s Mindou, vypadala zklamaně, ale díky, dámo, já už na tyhle věci nejsem, kór v tomhle vedru, a podlezl jsem plot od Pěničků k Mazlům. Dvojčata nikde, bulteriéři hnípali v kleci. Rozhlídnul jsem se kolem, Minda měla pravdu, učiněná spoušť. Rododendrony to mají za sebou.

Došel jsem před drátěná vrátka, za kterými se povalovali psi, a řekl: „Nejste vy dva úplně blbí? To nemůžete dělat něco pořádnýho? Na co vám to je, hrabat se tlamama v zemi?“

Oba vztekle funěli, vypadali nechutně, nozdry ještě plné hlíny a kořínků.

„Starej se o svý, chcípáku,“ zavrčel jeden.

„Jistě,“ odtušil jsem a vyrazil ke kurníku.

„Co to děláš? Našich slepic se ani nedotkneš,“ kňučeli teď už oba.

„To jsem zvědav, jak mi v tom zabráníte,“ uchechtl jsem se a podlezl jsem vrátka do kurníku. Napřed jsem probral slípkám misky, našel jsem pár kousků masa, takové to tučné od řízků, co mám docela rád, a pak jsem snadno dohnal jednu starou bílou nosnici a vyrval jí pár brček. Dal jsem si záležet, aby mi visely nedbale z tlamy, a vylezl jsem zase ven na dvorek.

„Byly řízky,“ informoval jsem bulteriéry, otřepal si peří a olíznul se. Skučeli vzteky. Finále mi pokazila palčivá bolest v boku a uších. Od domu se řítila šílená dvojčata, ječela „Pal!“ a strefovala se do mne pistolkou na kuličky. Což nesnáším. Rychle jsem se podíval na naši zahradu, zda je čistý vzduch, a podlezl plot.

5.

Místní podniky jsem už zmínila. Nejdůležitější je přízemní hospoda U Štiky a její majitel Ríša, chlapík vzdušného zjevu. Je vysoký, má černé vlasy až na ramena, krátké strniště vousů a chápavé zelené oči. Jsme kamarádi už od dětství, bydlí odjakživa v bytovkách a teď většinu času tráví ve své hospodě. Za barem vypadá o hodně mladší. Stahují se za ním mladí i staří, vlastně je tam permanentní párty a člověk je kdykoli zván. Jen občasný houser, kterého chytá z průvanu a z toho, jak válí sudy a tahá basy s pivem, mu šeptá pravdu o jeho věku. V baru mu nadšeně pomáhá veškerá omladina z okolí, hlavně v létě, když na řeku přijedou vodáci. Když hospodu předělával, požádal mě o pomoc, takže interiér je mým dílem, dobře jsem se u toho pobavila. Už se sice nechodíme koupat v noci na jez nazí, ale rozumíme si stejně dobře jako kdysi.

Hned vedle Štiky jsou kurty a fitness jeho staršího bratra, dalšího kamaráda z dětství. Je muzikant, hraje na trubku v naší malé kapele, zpívá hlubokým hlasem jako Louis Armstrong a občas trpí depresí. Jeho hlavním koníčkem jsou hodně, ale hodně mladé slečny. Aby mohl vybudovat fitness, musel se zadlužit, a proto neustále naříká, jak je život těžký. Zaměstnává kadeřnici a manikérku Jitku, štíhlou brunetku středního věku, praktickou obchodnici, která ho drží nad vodou a jeho nářky pokaždé utne.