František Šusta

Trénink
je v hlavě

V té vaší, i v té zvířecí

Praha, 2016

Copyright © RNDr. František Šusta, 2016

Illustrations © RNDr. František Šusta, 2016

Photos © archiv autora, 2016

© Nakladatelství PLOT, 2016

ISBN 978-80-7428-292-8 (tisk)

ISBN 978-80-7428-307-9 (EPUB)

ISBN 978-80-7428-308-6 (MOBI)

Poděkování

Děkuji všem, kteří mě při psaní této knížky inspirovali nebo přímo pomohli radou či názorem. Za odborné názory a vědecké komentáře děkuji v rámci ČR hlavně Tereze Nekovářové a Radimovi Kotrbovi. Ze zahraničních kolegů a učitelů děkuji především Prof. Susan Friedmanové, Kenu Ramirezovi a mojí velké učitelce a skvělé kamarádce Gabby Harrisové.

Za rady a konzultace z praxe stejně jako kontrolu některých částí textu děkuji Katce Lerlové, Kubovi Beranovi, Lucce Průšové, Matějovi Bartákovi, manželům Bártlovým, Matouškovým, Ruckým a Paulasovým, Andree Balákové, Kláře Vodičkové a Anežce Spilkové. Zoo Praha děkuji za souhlas s publikováním příkladů z mojí praxe trenéra zvířat v zoo a všem kolegům v ní, díky kterým tu dělám to, co dělám, za tuhle bezvadnou a výjimečnou práci.

Děkuji těm, kdo souhlasili s otištěním jejich příběhu ze cvičáku – oběma Aničkám, Lence, Ivetě, Báře a Dominice. Děkuji i všem zvířatům, která mě na mojí cestě trenéra zvířat poučila, a hlavně těm, která se mnou mají (nebo měla) skoro denně tu trpělivost dávat mi pořádnou školu – především Sanchovi, Jonatánovi, Pepině, Manuele, Esmeraldě, Elišce, Donaldovi, Artušovi, Uršule, Diegovi, Pedrovi, Harrymu, Safiře, Ovistitimu, Itampolovi, Panchovi, Dinďovi… a ze všech nejvíc mojí fence Rozárce.

Děkuji všem, díky kterým se jako trenér zvířat stále více nořím do kynologie, abych v ní nacházel pořád a pořád další rozměry. Děkuji i všem „zookolegům“ bez ohledu na to, ze které jsou zoo, kteří mají tu chuť a odvahu jít cestou pozitivního tréninku tam, kde to dlouhé desítky let zdánlivě „šlo i bez toho“.

A v neposlední řadě musím poděkovat rodičům za zázemí, které mě nasměrovalo k současné profesi. A ze všech nejvíc své ženě a dětem, že je mi s nimi na světě tolik fajn!

Úvod

O čem že bude tahle knížka? Samozřejmě o tréninku zvířat, ale nejen o něm. Bude tak trošičku i o životě, a hlavně moc a moc o přemýšlení. To byl hlavní cíl, když jsem ji před rokem začal psát. Nevytvořit tentokrát text, který by čtenáři předkládal informace stránku stránce, ale něco, co ho opravdu donutí cvičit si mozkové závity. A proto se tahle knížka skládá z příběhů, které se buďto opravdu staly, nebo se staly tak nějak napůl, nebo také vůbec ne. A schválně, abych tu zachoval trochu tajemna, neuvádím většinou ani to, který z těch příběhů patří do které kategorie. Najdete tu mnoho otázek, na které si máte sami odpovědět a na které vám já sám odpovím až po několika stránkách. A také několik pohádek a příběhů, které jsem stihl jen rozvyprávět, a jejichž šťastný konec bude záviset jen a jen na vás.

Zkrátka, tahle knížka se nebude odehrávat jen na papíře, ale z poloviny i ve vaší hlavě. A z velké části si její text napíšete sami. Stejně tak, jako si dnes a denně píšete svůj vlastní příběh společného života s vaším zvířetem. Příběh celoživotního rozhovoru mezi dvěma živočišnými druhy, kterému se říká trénink pozitivním posilováním. A tak, jako vaše zvíře nikdo nemůže vytrénovat za vás, ani tuhle knížku nikdo za vás nevyřeší. Řešení, která nabízím v poslední kapitole já, jsou moje návrhy a názory. Ale jsou to názory, založené sice na mnoha zkušenostech, ale pořád to nejsou ty vaše. A vy je nemáte automaticky přijmout za své, ale máte nad nimi přemýšlet. Klidně si i tvořte vlastní, pokud o nich budete přesvědčeni a pokud byste se za ně byli ochotni v praxi postavit a nést za ně odpovědnost. Protože přesně tak si každý z nás nese v tréninku odpovědnost za své zvíře a nikdo mu ji nemůže sejmout ze zad.

Co ještě dodat? Snad že tahle knížka je moje druhá a že i když se doplňuje s tou první (Trénink je rozhovor, ve kterém má i váš pes co říct), není určitě jejím druhým dílem. Je pravda, že na některá témata, podrobně rozebraná v knížce první, v této knize pouze odkazuji, protože by bylo ztrátou času rozebírat je zde podruhé. Přesto ale tuto druhou knihu bez problému zvládne i ten, kdo tu první nečetl. Tahle kniha je zkrátka jiná a měla být od začátku jiná. Je také v porovnání s první knížkou odvážnější v některých tvrzeních. Mnohem více v ní rozebírám nejen trénink psů, ale i koní, papoušků a dalších živočichů, stejně jako hledám podobenství v našem lidském životě. Mluvím tu i o tréninku zvířat v zoologických zahradách, který mám to štěstí dík své práci zažívat a učit se z něho. Nám, trenérům zvířat, jsou vždy největšími učiteli právě ona zvířata a v druhé řadě lidé stejné profese, se kterými se snažíme setkávat, mluvit a spolu posouvat tenhle obor lidské činnosti dál. A tak jako naše práce, i tahle knížka vychází hlavně z praxe místo toho, aby rozebírala odbornou literaturu. A proto se předem omlouvám za malé množství citací originálních zdrojů. Řada metod a přístupů už je dnes natolik v praxi používaná, že nikdo z praktických trenérů jejího autora nezná. Proto jsem to, při psaní téhle knížky, s jejich hledáním nepřeháněl ani já – aniž bych si ale jejich metody přivlastňoval. Rovnou prohlašuji, že mým originálním vynálezem (spolu se spoluautory Gabby Harrisovou a Timem Sullivanem) jsou jen záležitosti kolem trojúhelníku stresu. Všechno ostatní je praxe, která jistě má svoje autory, ale dennodenním používáním v praktickém tréninku „zlidověla“. Budu rád, když díky téhle knížce zlidoví ještě víc, protože to považuji za nejlepší pro tenhle krásný a praktický obor a hlavně pro zvířata, kterých se týká. A budu rád, když i vy budete toho účastníky. Tak, prosím, čtěte, myslete a svým myšlením si každý tvořte pokračování téhle knížky k vašemu obrazu. Přeji vám hodně zábavy!

KAPITOLA 1

Od primitiva po génia

Mezi chovateli a milovníky zvířat se tradují nejrůznější historky o zvířecí inteligenci. Některé z nich jsou čistá pravda, jiné maličko upravila lidová tvořivost. Odlišit ty pravé od smyšlených se může zdát snadné. Jenže čím déle sdílíte svůj život se zvířaty, tím více ztrácíte jistotu, jestli to náhodou není všechno pravda. Vždyť říše zvířecí mysli je pro nás stále ještě „terra incognita“, do které jen nesměle nakukujeme, a o všech jejích tajích a zákoutích nebudeme mít nikdy dokonalou představu. Posuďte sami:

V jisté zoo v USA připravili chovatelé pro svou skupinu šimpanzů bonobo novou zábavu. Do kratších dutých bambusových odřezků jim nacpali potravu a úkolem bonobů bylo si potravu vyndat. Bonobové nejenže si ji vyndali, ale ještě krátké duté stvoly zasunuli do sebe a spojili dohromady tak, aby vznikla dlouhá tyč. Tu pak přistavili v rohu výběhu a během chvilky po ní zmizeli na vycházku po zoo.

V jedné rovinaté honitbě v Polabí se každým rokem na podzim koná sokolnický hon. V otevřených polích skoro bez vegetačního krytu jde řada sokolníků s dravci na ruce a na zajíce, kteří vybíhají z brázdy, své dravce pouštějí – vždy jeden orel či jestřáb na jednoho zajíce. A každý rok se tu objeví jeden konkrétní zajíc, který vždy stejným trikem přežije. Uprostřed pole totiž stojí jeden jediný tenký kovový sloupek. Zajíc prchá před orlem vždy ke sloupku, za který se postaví, a těžký orel tak v plné rychlosti nedokáže za sloup prudce zahnout. Musí dosednout na zem kousek od zajíce a v tu chvíli se zajíc dává znovu na úprk k nejbližšímu remízku. Než těžký orel ze země vystartuje, je ušák dávno v bezpečí.

V jisté zoologické zahradě chtěli povzbudit gepardy k větší aktivitě a do výběhu jim instalovali umělého králíka na dlouhém táhlu podobně jako na chrtích závodech. Králík vyrážel ze své umělé nory dvakrát denně v přesný, předem nastavený čas a od gepardů se čekalo, že se poženou za ním. Jenže gepard se velmi rychle naučil poznat onen přesný čas a chvíli před startem králíka už čekal u nory. Jakmile králík vyrazil, gepard ho s minimální námahou srazil a bylo po honičce. Zaměstnanci zoo se tedy pokusili gepardy přechytračit tím, že zrušili přesný čas startu králíka a raději na opačný konec výběhu dali fotobuňku. Jakmile gepard přerušil fotobuňku, z opačné strany výběhu vyrazil králík. Jenže gepardi ve výběhu byli dva a tak brzy přelstili mechanismus tak, že si rozdělili práci. Jeden z nich čekal na králíka u nory, zatímco druhý šel fotobuňku přerušit.

Sameček papouška kakadua bílého měl zvláštní schopnost unikat ze svojí klece, pokud chovatel zapomněl v zámečku v mřížových dveřích klíč. Tehdy kakadu, jakmile se chovatel nedíval, protáhl nožku mříží, otočil klíčem v zámečku, čímž ho odemkl. Kakadu si vzal do vnitřku klece klíč, pak i zámeček a pak už jen stačilo několikrát zapracovat zobákem na drátěné západce, která se nadzvedla, a dveře se otevřely.

Irského vlkodava, který dělal doma loužičky, trestal jeho pán tím, že mu do loužičky namočil nos. Loužičky se tím sice nikterak neomezily, zato vlkodav se naučil zajímavý rituál. Jakmile udělal loužičku, tak si do ní s vlkodavím klidem sám namočil nos a pak v klidu odešel.

Samečkové kroužilek (čeleď Empididae, drobné dravé mouchy) dávají samičkám před spářením zásnubní dar. Kvalita daru pak rozhoduje, jestli samička svolí k páření. Samečkové různých druhů kroužilek přistupují k tomuto úkolu s různou rafinovaností. Ti nejprostší dávají samičce jako zákusek zabitou mouchu. Ti „rafinovanější“ mrtvou mouchu ozdobně zabalí do jakési pavučinky, což jim pak dává dost času spářit se se samičkou v době, kdy dárek rozbaluje, a zbytečně nečekat, zda se jí bude moucha líbit. Ti ještě pokročilejší přistupují k „hanebnému triku“ a do silného pavučinkového obalu dají třeba i nejedlý kamínek. Zatímco se nadšená samička probírá vrstvami ozdobného balení, sameček se s ní nenápadně spáří a od podvedené samičky uletí. Posledním stadiem vývoje tohoto kroužilčího zvyku je nic neskrývat a jako pravý gentleman hrát s otevřenými kartami. Takže samečkové těch nejpokročilejších kroužilek už samičkám, které by zřejmě pod obaly stejně čekaly nejedlý kámen, pletou z oné pavučinky ozdobnou dečku a podle její kvality se samička rozhoduje.

Nejeden z nás, kteří jsme strávili dny, měsíce a roky svého života snahou zvířata něco naučit, si teď možná nad příklady povzdechne „Potvory zvířecí rafinovaný! Co všechno se naučí, když to po nich člověk nechce! Ale když se mají v tréninku trochu zamyslet, když mají jednou ukázat svoji inteligenci na něčem užitečném, tak se tváří nechápavě a člověk aby jen ztrácel nervy!“ Ano ano, i já jsem si kolikrát právě takhle povzdechl. Ale možná bychom se místo vzdychání měli tomu procesu zvířecího učení podívat na zoubek. Pojďme si tedy nejprve způsoby učení všech živých tvorů včetně člověka rozčlenit na jednotlivé kategorie. A aby se naše knížka nestala až příliš vědeckou, vybereme jen ty hlavní typy učení, které mají (podle mého názoru) význam v tréninku zvířat.

Zcitlivět či otupět

Dvěma úplně nejprimitivnějšími způsoby učení každého živého organismu je „stát se na něco citlivým“ nebo naopak „stát se vůči něčemu zcela otupělým“. Odborně se tento proces nazývá sensitizace (zcitlivění) a habituace (tedy v podstatě navyknutí). Jsou to dva procesy, které nevyžadují žádné velké intelektuální nadání. Jsou ho schopny v podstatě všichni živočichové a probíhá bez jejich snahy a při jakémkoliv stresu. Nervová soustava živočicha tu v podstatě vykonává práci za něj, ať živočich chce nebo nechce…

Pro příklady nemusíme chodit daleko. Vždyť i my lidé si dnes a denně procházíme oběma procesy. Stačí zapnout rádio… „Globální oteplování nabírá na rychlosti a do konce století stoupnou hladiny oceánů o neuvěřitelných… teroristé někde daleko od nás způsobili smrt stovek lidí, které jsme neznali… zemětřesení v daleké neznámé zemi způsobilo humanitární katastrofu…“ Dnes a denně na nás sdělovací prostředky valí tolik tragických zpráv, až nás proti hrůzám, které se nás přímo netýkají, dokonale habituují. Jakmile tragická zpráva zazní, dostávají uši a mozek „habituační záklopku“. Tohle bohužel není dobře! Ale je to klasický, byť smutný, příklad.

Na jiné podněty z rádia se naopak můžeme s každým dalším přehráním víc a víc zcitlivovat, tedy sensitizovat. „Under my umbrella, ella, ella, ee, ee, e…“ Vzpomínám si, jak se tahle písnička od Rihany stala jedno léto rádiohitem číslo jedna a hráli ji snad každou hodinu. Je to už mnoho let. Moje kamarádka to léto brigádničila u pokladny v supermarketu, kde celý den hrálo nahlas rádio. Bez možnosti utéci si tuhle hitovku z éteru vychutnala snad stokrát denně. Dodneška dostává při jejích prvních tónech psotník. Přitom poprvé se jí skladba snad i líbila, pak si jí nevšímala, pak už se ji snažila nevšímat a pak už se to prostě nedalo vydržet. Bez ohledu na vlastní vůli se na písničku sensitizovala a dodneška jí už při prvních tónech naskakuje husí kůže.

Zástupci stejného druhu, dokonce příbuzní, se mohou na stejnou věc ve stejnou chvíli habituovat i sensitizovat. Klasickým, často uváděným příkladem je reakce člověka na zvuk knihy spadlé na podlahu – pokud je hlasitost na poprvé příliš velká a člověk se jí lekne, bude k tomuto zvuku sensitizován a bude se dost možná lekat i při stále slabších zvucích dopadající knihy. Pokud ale první dopad nebude tolik hlasitý a u posluchače úlek nezpůsobí, bude se nervová soustava posluchače habituovat a on nebude reagovat ani na stále hlasitější dopady včetně takové intenzity, která by ho napoprvé sensitizovala. Ale habitace a sensitizace mohou být ještě mnohem záludnější. Kdo mi nevěří, ať pořídí svým dětem cédéčko písniček do auta. První přehrání se líbí dětem i rodičům, druhé taky, třetí není špatné, ale dál už… „Děti, proboha, copak vás ještě pořád ty písničky z pohádek baví?! Vždyť už to hraje celou dovolenou pořád dokola! Nechcete už něco jiného?!“ Nechtějí a nechtějí, pravděpodobně se učí celé cédéčko nazpaměť. Jejich nervová soustava se ještě nehabituovala a pořád nachází v písničkách i po několika desítkách přehrání něco, co za to stojí. Zato chudák rodič se dokonale sensitizoval a už jen toužebně čeká, kdy nakonec zblbne a přestane vnímat.

Jak vidíte, subjekt sám si nemůže příliš rozhodnout, na co se sensitizuje a na co habituuje. Jeho nervová soustava jako by pracovala za něj a on byl jejím otrokem. Pokud bychom si tedy měli sensitizaci a habituaci jako dva nejjednodušší způsoby učení nějak krátce charakterizovat, tak asi takhle: Odehrávají se TEĎ A TADY, nevyžadují od živočicha vědomé soustředění a fungují v jakémkoliv stavu stresu.

Zprávy „natlučené do hlavy“

Ve výčtu způsobů učení podle stoupající intelektuální náročnosti bychom si hned za sensitizaci a habituaci mohli zařadit klasické (jinak též pavlovovské) podmiňování. I tohle je proces, který nevyžaduje vlastní uvědomělou akci živočicha. Ale rozhodně už vyžaduje jeho plné vnímání. S pomocí klasického podmiňování se u živočicha tvoří podmíněný reflex, kterým se spojuje něco, na co je živočichovi vrozeno reagovat (nepodmíněný podnět) s něčím, na co živočich až doposud neměl důvod reagovat (neutrální stimul). Onen původní neutrální stimul se tímto spojením stává podmíněným podnětem, což znamená, že živočich na něj bude v budoucnu už automaticky reagovat stejně jako na onen původní podnět nepodmíněný.

Vzpomeňme si na některé slavné pokusy s podmíněnými reflexy. Zvoneček profesora Pavlova, který zvonil psovi před jídlem (neutrální stimul), si pes spojil s potravou (nepodmíněný podnět) a při jeho zvuku slinil – zvuk se stal podmíněným stimulem. Při jiném, dosti slavném (a podle mě i dosti drsném) pokusu profesora Watsona si batole „malý Albert“ spojilo neškodného laboratorního potkana s hlasitou ránou kladiva na kolejnici a od té chvíle se bálo nejen potkana, ale i všech dalších chlupatých objektů. I nás osobně učí život neustále novým podmíněným reflexům, kdy reagujeme na nejrůznější barvy, alarmy, vůně či slova díky jejich spojení s něčím známým. I my jako bychom tedy byli Pavlovovými psy či Watsonovými malými Alberty v jedné velké laboratoři života.

Síla klasického podmiňování, tedy tvorby podmíněných reflexů, je v tom, že i jich (stejně jako habituace a sensitizace) je schopná většina živočichů a i ony probíhají v jakémkoliv stadiu stresu. Na rozdíl od habituace a sensitizace však musí být živočich schopen tyto stimuly vnímat a zaměřit se na ně. Pavlovův pes musel slyšet zvoneček a uvědomovat si ho, stejně jako přicházející jídlo. Malý Albert se v okamžiku úderu na kolejnici musel dívat na laboratorního potkana a vnímat, že je to chlupatý bílý živočich s červenýma očima. To dělá z klasického podmiňování onu „trochu vyšší formu učení“, i když ve srovnání s tím, co skutečně dokáže mozek zvířete, je to ještě slabý čajíček. Pojďme si tedy klasické podmiňování krátce charakterizovat: Odehrává se TEĎ A TADY, od živočicha nevyžaduje jeho vlastní akci, ale vyžaduje vnímání toho, co se děje kolem. Probíhá i při vysokém stresu.

Popišme si ještě jednou výše zmíněný Watsonův experiment s malým Albertem. Malé dítě na počátku pokusu nevykazovalo nejmenší známku strachu z laboratorního potkana, ba ani z jiných chlupatých zvířátek. V experimentu však ve chvíli, kdy se dítě soustředilo pohledem na hlodavce, uslyšelo silnou ránu do kolejnice a leklo se. Po několika opakováních začalo strachem plakat už při pouhém spatření potkana bez jakéhokoliv zvuku. Jenže to nebylo všechno. Malý Albert se po pokusu s potkanem začal bát i řady dalších chlupatých tvorů a předmětů – psíka, opičky, králíka, Santy Klause, dokonce i vyčiněné tulení srsti. To už nebyl jen podmíněný reflex – Albert si malého bílého chlupatého tvora tzv. generalizoval na všechny chlupaté tvory obecně.

Generalizace čili zobecnění je důležitý způsob učení všude tam, kde je třeba přenést naučenou dovednost do praxe. Použít to, co jsme se naučili v jedné situaci v situaci jiné. Například reagovat na stejný podnět od dvou různých trenérů. Jakkoliv se nám lidem může zdát generalizace jako primitivní záležitost, v živočišné říši není zas tak automatická. Vždyť v tréninku zvířat přímo existuje pojem „syndrom nového bazénu“, který říká, že při tréninku v novém místě či nové situaci nemůžeme od zvířete čekat stoprocentní výkon, ale máme se vrátit spíše „o krok zpátky“. Co tedy taková generalizace vyžaduje od intelektu živočicha? Stejně jako předchozí způsoby se odehrává TEĎ A TADY. Stejně jako předchozí způsoby učení probíhá i při vysokém stresu. Vyžaduje ale vnímání nového podnětu nejen jako celku, ale i jeho částí a jejich podobností s dalšími podněty. Živočich musí být schopen poznat, že tohle a tohle si je nějakým způsobem podobné. A tím pádem tu už jsme proti klasickému podmiňování o kategorii výš.

Začínáme se učit „složitosti“

V našem výčtu typů učení se konečně dostáváme ke způsobu, který nás, kdo trénujeme zvířata, tolik baví. A tím způsobem je operantní podmiňování. Je to ten skvělý způsob učení, s jehož pomocí naučíte papouška odpovídat na pozdrav, psa otírat packy o rohožku, kočku mačkat klávesy klavíru. A není to jen nástroj k naučení triků, ale způsob, jak naučit téměř kohokoliv cokoliv. Základem operantního podmiňování je to, že živočich musí nejprve udělat svou vlastní akci, kterou si musí uvědomovat. Tím se liší operantní podmiňování od klasického, ve kterém živočich jen čeká, co mu svět nadělí. Zatímco malý Albert ve výše popsaném experimentu nemohl nijak ovlivnit, jestli pan profesor udeří do kolejnice či ne, v operantním podmiňování by mohl svým chováním odvrátit problém, nebo dokonce získat odměnu.

Tak víte co? Buďme vůči panu profesorovi trochu zlomyslní a zkomplikujme mu pokus tím, že necháme malého Alberta jednat operantně. Představme si například tohle: malý Albert už po pár pokusech zjistí, že ho v experimentální místnosti nečeká nic hezkého. Jakmile tedy pozná místnost, začne hrozně plakat a je vynesen ven, aby se uklidnil. Tím se zbavil hrozícího problému – té velké rány do kolejnice. Jeho chování bylo úspěšné, bylo tzv. posíleno zbavením se problému. Odborně pojmenováno jde o tzv. negativní posílení (negative reinforcement). Při návratu do místnosti začne Albert „kupodivu“ plakat znovu a tak je znovu vynesen, aby se uklidnil, a tak pořád dál a dál. „Takhle ten pokus neuděláme! Proč tak hrozně brečí, vždyť jsme ani nezačali?“ říkají si všichni kolem. No zkrátka proto, že posílení (reinforcement) je proces, kdy se zvyšuje pravděpodobnost onoho úspěšného chování. A Bertíkův řev byl úspěšný – byl posílen zbavením se problému.

Pojďme panu profesorovi komplikovat pokus ještě více – malý Albert se už naučil pokusnou místnost úplně bojkotovat a začíná hrozně křičet, kdykoliv se ho maminka pokusí pronést dveřmi dovnitř. Nešťastný pan profesor dává plačícímu Bertíkovi cukrátko, aby se uklidnil…, a ono to funguje, mrňous si cumlá a nekřičí. „Až dojí, můžeme jít dovnitř na pokus,“ říká spokojeně pan profesor. Jenže chyba lávky. Prcek dojedl a dal se do křiku, takže dostal další sladkost…, a tak pořád dál. V tomhle příkladu se totiž pan profesor dopouští tentokrát pozitivního posílení (positive reinforcement), protože mrňousek získal dobrotu ve chvíli, kdy křičel. Nezbavil se problému, ale naopak získal výhodu (proto pozitivní) a jeho chování se tím opět posílilo.

A je tu i další možnost, jak panu profesorovi pokus operantně zhatit – malý Bertík zjistil, že pokud se podívá na laboratorního potkana, ozve se rána do kolejnice. Nepodává se ale podmíněnému reflexu, jedná operantně a ví, že silná rána je tu následkem jeho pohledu na potkana. Rána je tzv. pozitivním trestem (positive punishment), kdy získal za svou akci něco nepříjemného. A tresty snižují pravděpodobnost chování…, takže Bertík se jednoduše bude dívat někam jinam nebo zavře očička. A pan profesor si může znovu zoufat, že experiment nelze udělat.

Na našich smyšlených příkladech s malým Albertem jsme si tedy vyjmenovali dva možné následky posilující (pozitivní a negativní posílení) a jeden potlačující (pozitivní trest). Logicky nám tu chybí ještě negativní trest (negative punishment), tedy akt, kdy by Bertík svým chováním přišel o něco příjemného. Tedy například by mu kvůli křiku odešla maminka nebo by mu frustrovaný pan profesor sebral ten bonbon, co mu dal. Ale víte co, já mám chuť netrestat chudáka Bertíka, ale pana profesora. Takže negativně potrestejme nápady pana profesora ztrátou Bertíka – maminka se konečně po všech těch komplikacích rozhodne svoje dítě nikomu na pokusy nepůjčovat a pan profesor ztrácí základní potřebu k pokusu na malém Albertovi – malého Alberta. To by mohlo celkem efektivně snížit pravděpodobnost, že bude chtít stejnou věc opakovat na malém Kájovi či malé Marušce.

Tak co, umíte si představit, že by se panu profesorovi jeho pokus takhle zkomplikoval? Ale určitě ano. Ono totiž klasické a operantní podmiňování, byť funguje každé jinak, kráčejí v praxi tak nějak ruku v ruce. Ale jak to, že při skutečném experimentu s malým Albertem se profesoru Watsonovi jeho experiment „operantně nezkomplikoval“? Jak to, že skutečný malý Albert nezačal zavírat očička před potkanem, ani si nevytvořil jinou strategii? Možná proto, že to bylo maličké dítě ve věku, kdy sotva sedělo. A také proto, že experiment uváděl Bertíka do tak velkého stresu, kdy si nedokázal příliš uvědomit, co dělá. Operantní podmiňování je totiž prvním způsobem učení v našem výčtu, který vyžaduje vnímat sám sebe, své vlastní chování, svou vlastní akci. A je také prvním, při kterém velký stres procesu učení škodí.

Ano, aby se chování živočicha mohlo potlačit nebo posílit svým následkem (pozitivní či negativní posílení, pozitivní či negativní trest), musí živočich své chování vnímat. Musí vědět, co právě dělalo jeho tělo nebo jeho smysly. A aby to věděl, nesmí být v příliš těžkém stresu. I proto si asi umíme představit, jak by dvouletý Bertík operantně trápil pana profesora, zatímco maličkého Bertíka ve věku pár měsíců „pavlovovsky“ trápí pan profesor. Operantní podmiňování bychom si tedy mohli charakterizovat tak, že se odehrává TEĎ A TADY, ale vyžaduje vnímat i sebe sama a být soustředěn na svou akci. Z toho důvodu probíhá operantní podmiňování jen do určitého stavu stresu. Koneckonců, vždyť i my svůj vlastní stres popisujeme slovy „já už ani nevím, co dělám,“ nebo „já už jsem úplně bez sebe.“ Vždyť vlastně „ztráta sebekontroly“ není nic jiného, než překročení hranice stresu, za kterou už živočich nepracuje operantně.

Kolego, pokud bychom ten pokus ještě někdy opakovali, tak chci mnohem menšího Alberta a mnohem větší kladivo!

Výlety do vzpomínek

Tak už se pomalu začínáme dostávat k formám učení, které se odehrávají i „mimo tento čas a prostor“. Ne, nebude to žádná mystika. Zkrátka jde jen o způsoby učení, kvůli kterým je třeba také trochu zavzpomínat nebo myslet na budoucnost.

Způsobem učení, který nás obvykle pobaví, je učení nápodobou čili tzv. mimikry. Ne nadarmo se tomuhle způsobu, kdy jeden živočich získává dovednosti napodobováním druhého, říká „opičit se“. Právě opice a jejich příbuzní jsou totiž v opičení úplní mistři. Při veterinárním tréninku v zoologických zahradách není výjimkou to, že co postupně (a operantně) naučíte jednoho primáta, to ten druhý odkouká. Základní pozice na mříži mezi chovatelem a primátem, nastavení ramene na injekci, práce s hlavolamem…, to všechno zvládnou tihle naši příbuzní odkoukat jeden od druhého. Ale nejen to. Oni to zvládnou odkoukat i od nás! „Teď nastav tohle rameno, rozumíš? A teď nožku, teď zádíčka…, podívej, tenhle klíč se dává do téhle dírky a takhle se tím otáčí,“ tak opravdu může vypadat monolog chovatele směrem k orangutanovi, který se dívá na člověka a opakuje po něm. Přitom ale opičení není jen výsadou opic a lidoopů. Mláďata mnoha druhů zvířat napodobují ve svém vývoji rodiče a získávají tak rychle jejich dovednosti. A nejde jen o chování přirozené. Například mláďata lachtanů v pražské zoo začnou vždy ve věku několika měsíců napodobovat své rodiče Abebu a Melouna a během jejich vystoupení se snaží opakovat jejich cviky.

Tak dobře, lachtánci napodobují lachtany, orangutani napodobují chovatele…, ale co myslíte, dokázal by takový malý lachtánek napodobit chovatele místo svého druha stejně dobře jako orangutan? Bylo by možné, aby člověk ukázat lachtanovi na svém vlastním lidském těle „teď nastav tohle rameno, teď se takhle otoč, podej mi tuhle ploutvičku, jako já podávám ručičku?“ No, moc bych na to nesázel, a přitom lachtaní inteligenci proti orangutaní nijak nepodceňuji. Problém tu není v inteligenci, ale v podobnosti našich těl. Napodobování totiž vyžaduje, na rozdíl od dříve uvedených způsobů, vnímat podobnost mezi sebou a tím druhým. Mozek tu vlastně zpracovává informace o dvou tělech naráz. Ten, kdo se učí nápodobou, musí vědět, že „tahle moje končetina odpovídá téhle jeho končetině, tenhle jeho pohyb se opakuje tímhle mým pohybem“ atd. Tím pádem, čím podobnější ta dvě těla budou, tím snadněji se dá vše pochopit a přeložit. Ano, dnes známe způsoby, jak učit třeba psa napodobit, co mu ukázal psu nepříliš podobný člověk. Ale rozhodně to není způsob pro začátečníky (psovody ani psy).

A nápodoba není jen o dvou tělech, ale i dvou časech. Žák napodobuje TEĎ A TADY to, co mu jeho učitel předvedl DŘÍVE A TAM (byť to mohlo být před vteřinou o dva kroky vedle). Takže pokud bychom si měli nápodobu charakterizovat tak, jako výše zmíněné způsoby, bylo by to asi takhle: Zpracovává informace o dvou tělech na dvou místech a vlastně i ve dvou časech. Vyžaduje vnímat nejen sebe sama a své chování, ale i toho druhého, jeho chování a hlavně podobnost mezi oběma. A protože tohle není nic snadného, bude nám učení nápodobou probíhat jen do určité úrovně stresu.

Aby byla nápodoba ještě trochu složitější, přiznejme si, že podle „zadaného úkolu“ může být různě obtížná. Jeden živočišný druh od jiného se například určitě snadněji naučí stejnou únikovou trasu z uzavřeného prostoru než zamávání končetinou. Stejně tak se nemusí živočich učit jen „co dělat“, ale také „co nedělat“. Zkrátka oněch různě těžkých nápodob je celá řada a nemůžeme je házet do jednoho pytle. Ale nebudeme se nad nimi ani zdržovat a místo toho se pojďme soustředit na další, asi nejpokročilejší typ učení.

Výlety v časech a prostorách uvnitř vlastní mysli

A po našem pomyslném žebříčku jsme dostoupali do nejvyšších pater. Tady najdeme tzv. učení vhledem – vrcholně zajímavý způsob, který právě člověk rozvinul do maximální dokonalosti. Kromě člověka byl tento způsob učení prokázán i u několika dalších živočišných skupin a u dalších to nemůžeme vyloučit…, byť prokázat se ho zatím nepodařilo.

Učení vhledem znamená podívat se na situaci kolem sebe, sám pro sebe si popsat, čemu slouží ta která věc, vzít v úvahu zkušenosti z minula a najednou udělat „Aha!“ a vytvořit řešení. Ten moment „velkého AHA!“ bývá pro vnějšího pozorovatele nezapomenutelným okamžikem. Očitý svědek mi popisoval, jak z výběhu jedné zoologické zahrady v USA uprchla panda velká (ten zdánlivě miloučký kulaťoučký černobílý medvídek, který je ale pořád medvídek, a tak není dobře, když si chodí po cestách zoo v návštěvní době). Zoologická zahrada postavila pandám nový, krásný a nákladný výběh s nejrůznějšími prvky pro oživení. „Poslyšte, nad tím vstupem do výběhu je ta větev moc nízko. Pandě stačí dát zadní nohu sem, přední sem, trochu se podepřít a rychle se natáhnout… a bude venku,“ varovali zaměstnance zoo kolegové z jiných zahrad. „To je nesmysl, na to nemůže přijít,“ zněla odpověď a první týdny daly chovatelům za pravdu. Pak, po několika týdnech až měsících, v den, kdy desítky návštěvníků sledovaly milou pandu ve výběhu, přišel „moment AHA!“. Panda seděla na zadku u hromady bambusu, přežvykovala ho a mimoděk se dívala do místa u vstupu do výběhu. Najednou její obličej ztuhl, oči se zaostřily a jako by to v hlavě udělalo „cink“ (pro některé svědky snad i slyšitelné). Panda upustila nedojedený bambus na zem a přímou trasou se vydala k místečku, kde byla „ta větev moc nízko“. No a tam už jí, přesně podle proroctví, stačilo jen „dát zadní nohu sem, přední sem, trochu se podepřít a rychle se natáhnout… a byla venku.“

Podobných historek zná každý, kdo denně pečuje o zvířata, určitě více. V tu chvíli by nikdo z nás nepochyboval, že právě tohle byl ten vhled, ten moment AHA, kdy panda spojila všechno dohromady a přišla na to. Přesto z pohledu vědy nezmění tahle historka nic na tom, že u pandy ještě schopnost učení vhledem nebyla prokázána. Nikdo totiž neví, zda v době beze svědků už na trase netrénovala.

Přijměme ale na chvíli myšlenku, že panda tuhle trasu zatím nezkoušela a že tím pádem tohle byl vhled. Co všechno by se muselo odehrát v pandí hlavičce těsně před tím, než to v ní udělalo „cink“ a přišlo poznání? Musela by si prohlédnout inkriminovaný roh výběhu (v současnosti) a na základě toho, co se už naučila a zvládla (v minulosti), si v tom rohu výběhu představit sebe (v budoucnosti). Musela by vidět sama sebe jakoby shora, jako by teď byla někým jiným, kdo v počítačové hře naviguje virtuální pandu lesem překážek. Na konci té hry by se v duchu malá virtuální panda dostala ven…, a tehdy by to v hlavě pandy skutečné udělalo „cink“ a plán by byl hotov.

Nás, kdo pracujeme se zvířaty, uvádějí podobné situace v úžas. A často také k pocitům frustrace, pokud ta nečekaně geniální zvířecí mysl nemíří k ničemu jinému než k útěku, loupežím dobrot a jiným „alotriím“. Schopnost učení vhledem byla pravděpodobně tím, umožnilo bonobům z příkladu na začátku kapitoly spojit bambusové kousky do jedné dlouhé tyče a po ní utéci. Je to ta schopnost, díky níž dokáže orangutan přes mříž nenápadně okrást chovatele o propisku a pak ho vydírat o výkupné: „Vrať mi tu propisku, dám ti rozinku! Cože, ty ji rozebíráš? Tak dobře, tak rozinka za pérko, rozinka za tlačítko, rozinka za náplň, rozinka za pérko… Počkej, pérko už jsi mi jednou vracel, okamžitě přestaň krást, co jsi mi už jednou vrátil!“

Není vám divné, že jsem zatím uvedl jen příklady od našich nejbližších příbuzných, lidoopů? Copak u jiných zvířat nic takového není, copak pes nic vhledem nevymyslí? To bohužel dnes ještě s jistotou nevíme, jakkoliv to ale nemůžeme vyloučit. Znal jsem dvojici německého ovčáka a boxera, kteří jeden na druhého dělali „promyšlené nachytávky“. Pokud například boxer za domem kousal kost z bůvolí kůže, vyrazil ovčák k plotu, kde, zdánlivě bez jediného důvodu, předvedl parádní vyštěkání chodce na ulici. To, že po ulici nikdo nešel, nevadilo, protože účel byl úplně jiný. Boxer za domem uslyšel štěkot, upustil kost a rozběhl se k plotu přispět svojí troškou k obraně domu. Než zjistil, že není proti komu štěkat, oběhl ovčák z druhé strany dům a nehlídanou kost mu sebral.

Učení vhledem je zkrátka úžasná věc, ale není to jistota. U většiny živočišných druhů nebyla jednoznačně prokázaná, jakkoliv ji nemůžeme vyloučit a dnes a denně vidíme příklady, které nám „lidem od zvířat“ jako jednoznačný vhled připadají. Vždycky je ale sázkou do loterie, komu to v mozku udělá „cink“ a komu ne. Tohle nikdy nemůžeme dopředu vědět. Vytvořit si vhled vyžaduje brát naráz v potaz události ve dvou až třech časech a minimálně na dvou místech. My lidé jsme z vhledu udělali svoji doménu, ve které porážíme ostatní živočichy. A abychom si ten okamžik, kdy to udělá „cink“ co nejvíce pojistili, máme na to spoustu pomůcek. Popisujeme věci slovy, tvoříme si plány a schémata, používáme různý čas a symboly pro důležitost.

I celá tato knížka s tisíci slovy je tu proto, aby vám, milí čtenáři, usnadnila příchod vhledu. Je tu proto, aby ten okamžik „AHA momentu“, ta chvíle, kdy to udělá „cink“ a v hlavě se usadí nová informace, přišla co nejjistější cestou. Mám v hlavě nějaký cíl, seznam myšlenek a informací, o kterých bych si moc přál, abych je na konci knížky sdílel i se čtenářem. A za tím účelem jsem si vytvořil nějaký plán a všechna ta slova mezi začátkem a koncem knížky jsou jen způsobem, jak se snažím svůj „plán tréninku čtenáře“ naplnit. Snažím se jít po malých a přijatelných krocích úplně stejně jako v tréninku zvířat, abych svého cíle dosáhl na „skoro sto procent“. Ano, mohl bych napsat knížku s jedinou stránkou a na té by bylo napsáno: „Přijďte si na všechno sami.“ A několik čtenářů (ale určitě ne těch kýžených sto procent) by si jistě na všechno přišlo samo, včetně toho, že knížka s jedinou stránkou a bez informací nestojí za koupi. Přesně tak jako špatný tréninkový plán, kladoucí moc velké nároky na trénované zvíře, nestojí zvířeti za námahu.

Schválně říkám „kladoucí moc velké nároky.“ Ono totiž, jak jsme si ukázali výše, každý způsob učení má své výhody a nevýhody, s každým se dostaneme jinak daleko a každý klade jinak vysoké nároky. Tak víte co? Pojďme si konečně udělat takovou malou přehlednou tabulku všech uvedených typů učení (viz následující dvoustrana), ale znovu připomínám, že zdaleka neuvádím všechny, které existují. Dobře si tabulku prohlédněte a pak se můžete pustit do prvního úkolu na zamyšlení.

Úkoly pro chytré hlavy

Tak, udělali jsme si jakýs takýs přehled a teď nás čeká první samostatný úkol. Přečtěte si následující věty, které jste určitě i vy už tolikrát slyšeli (nebo sami řekli) v souvislosti s vašimi zvířaty. Pak se podívejte na tabulku a doplňte si, na jaký způsob učení se věta spoléhá. Jak velkou inteligenci by zvíře muselo prokázat a jak velkou šanci na úspěch (nebo na pravdu) má ten, kdo větu vyřkl?

Příklad:

„Dej tomu psovi čas, on si zvykne.“ – V jaké situaci se v našem pejskařském světě tahle věta objevuje? Například ve chvílích, kdy pes oddělený v kotci vedle cvičáku žalostně štěká, aby byl vypuštěn ven. Nebo tehdy, kdy se pes něčeho bojí, ať už bouřky nebo ostatních psů v malém uzavřeném prostoru. Tahle věta počítá v zásadě s habituací, tedy jedním ze dvou nejprimitivnějších způsobů učení, který zvládne většina živočichů. Tím pádem by to měl samozřejmě zvládnout i pes… Jenže bohužel, jak už bylo psáno výše, zda si živočich zvykne (habituuje se), nebo se zcitliví (sensitizuje se), o tom rozhoduje jeho vnitřní nastavení, a to se liší kus od kusu. Nikdo zvenčí nevidí do psí mysli a není tedy vůbec jisté, že si ten pes opravdu jen tak bez pomoci člověka zvykne. Možná to vyjde a on se habituuje. Možná to ale nevyjde a pes se naopak sensitizuje. To bohužel dopředu opravdu nevíme.

A teď už se, prosím, zamyslete sami nad následujícími větami. Řešení (či spíše můj názor), se dozvíte za několik stránek:

Úkol č. 1:„Normálně mu řekni „čekej“ a zabouchni mu dveřmi před nosem. On z toho pochopí, že má zůstat venku.“

Úkol č. 2:„Ten hajzl mi to dělá schválně, aby mě shodil před ostatními v oddílu.“

Úkol č. 3:„Drž ho pořádně, on se bude chvíli cukat, a až zjistí, že mu nic nepomůže, uklidní se a začne spolupracovat.“

Úkol č. 4:„Počkej, nenapovídej mu, nech ho to vymyslet.“

A ani já vám nebudu napovídat a nechám vás to právě teď vymyslet. A dám vám na to čas – přesně na jeden příběh.

Miranda a Anička

Už vám někdy někdo zatleskal? A jak vám při tom bylo? Mně osobně je vždycky skvěle. Patřím do té skupiny lidí, kteří si potlesk rádi užívají, kterým dodává energii do další práce, pro které je odměnou za jejich snažení. My lidé se vlastně, pokud jde o potlesk, dělíme do dvou kategorií. Ta větší, do které patřím i já, ho vnímá jako odměnu a známku uznání. Ta druhá vnímá potlesk spíše jako zprávu: „Právě teď se na mě všichni dívají. To bude průšvih!“ A v tu chvíli namísto příjemných pocitů přichází nervozita a dotyčný už nemá nejmenší chuť pracovat dál pro další potlesk. „Rozejděte se, dívejte se jinam, tady není nic k vidění,“ jako by v tu chvíli podvědomě vykřikovali do svého okolí podobně, jako to dělají filmoví policisté při srocení davů. Ve svém předchozím zaměstnání „zooučitele“ jsem poznal dokonce několik kolegů, kteří dokázali připravit nádherné programy pro návštěvníky zoo a byli v nich úplně excelentní…, ale jen do prvního potlesku. V tu chvíli na ně dopadla tíha veřejné pozornosti a byl konec. Potlesk jejich výkon namísto odměny potrestal přesně podle jednoho ze základních pravidel tréninku zvířat: „O tom, co je trest a co odměna, rozhoduje reakce trénovaného živočicha a nikoliv trenér.“

Zatímco z nás lidí se většina nacházíme v kategorii „potlesk je odměna“, u zvířat to bývá naopak. To, že se potlesk spojuje s dobře odvedeným výkonem a případnou odměnou, nebývá snadné jim vysvětlit. Pro většinu zvířat je potlesk zkrátka rámus, který ještě ke všemu přichází obvykle ve chvíli, kdy se jim to nejméně hodí. Zvíře právě vyšplhalo na vysoký podstavec, stojí na zadních, leží na zádech či provádí jinou netypickou polohu těla…, v tuhle chvíli nechce být rušeno a „jako na potvoru“ zrovna v ten moment udělali všichni lidé v místnosti ten „rámus rukama“. V lepším případě si zvíře na potlesk zvykne a nevšímá si ho – tedy habituuje se. V případě horším se na něj zcitliví (sensitizuje se) a příště raději nezopakuje chování, při kterém na něj potlesk dolehl. Jen několik zvířecích rutinérů si dokáže spojit potlesk za svůj výkon s odměnou či radostí svého páníčka. K tomu už totiž potřebují podmiňování (klasické či operantní), anebo jiný, ještě pokročilejší způsob učení.

Fenka Miranda (pro známé Míra), kterou jsem spolu s její majitelkou Aničkou poznal na kladenském cvičáku, patřila do té kategorie, která se sensitizovala. Když v uzavřené místnosti uslyšela pět lidí naráz zatleskat, namísto poklony a děkovaček vděčným divákům „vzala kramle“ pryč ze dveří. Potlesk byl pro ní evidentně trestem. Jak to udělat, aby měla potlesk ráda? Nebo alespoň aby si ho nevšímala? Podívejme se na formy učení, které nám nabízí tabulka, a vezměme to od toho nejpokročilejšího. Mohli bychom se spolehnout na Mirandin geniální vhled a počítat s tím, že si někde za rohem řekne: „Počkat, počkat! Tohle je přece potlesk, to jsem viděla včera v televizi. A v té televizi tohle lidé dělali, když ta hezká paní dozpívala krásnou písničku…, tak to jí asi říkali, že se jim to líbilo. Já teď udělala pár krásných otoček a oni tleskali, takže to mě nechtěli zahnat, to mi děkují! Tak já to pro jistotu ještě ověřím. Jdu zpátky, jedna otočka, druhá, no jo, tleskají mi. Takže to je vážně za odměnu. Hurá, jsem pašák!“ Nějak takhle by musel vypadat vnitřní dialog v Mirandině hlavičce, aby pomocí vhledu zjistila, že potlesk je skvělá věc. Nevím jak vy, ale já bych se na to asi nespoléhal.

Další možností by mohla být nápodoba, či „něco jako nápodoba“ (už jsme si řekli, že na téma napodobování druhého živočicha existuje spousta různě obtížných možností). V tomto případě bychom potřebovali druhého psa, který potlesk naopak miluje a kde se potlesk ozve, tam pes vběhne, aby tam ještě něco získal. Miranda by tohoto psa v klidu pozorovala a po nějaké chvíli by i ona přišla na to, že potlesk se jí vyplatí, pokud se bude chovat stejně. Jenže co bychom k takovému tréninku potřebovali? Toho druhého psa, který potlesk miluje, a Mirandu v takovém klidu, aby zvládla nápodobu. A nejenže nemáme toho psa, ale Miranda se při trochu hlasitějším potlesku hned natolik rozruší, že by nápodobu v tomhle stavu stejně nezvládla.