Problémové chování psů

Ivo Eichler

Problémové chování psů

Proč trestat psa za něco, co jsme ho předem nenaučili

Druhé aktualizované a rozšířené vydání

Nakladatelství PLOT
Praha, 2011

Copyright © Ivo Eichler, 2011

Photos © Ivo Eichler, Pavel Jeřábek, 2011

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2011

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–084–9

ePUB: ISBN 978–80–7428–107–5

MOBI: ISBN 978–80–7428–108–2

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Slovo úvodem

Výcvikové příručky obvykle mají svůj ustálený sled rad. Od toho, jak si počínat při výchově malého štěněte, až k návodu, jak cvičit jednotlivé disciplíny na zkoušky. A jaksi samozřejmě vždy předpokládají, že vše jde ideálně. Autor poradí, co má učinit člověk, aby psa přiměl udělat to, co po něm právě teď chce. A pes to samozřejmě udělá. Když jsem před lety psala podobnou základní příručku výchovy a výcviku psa (s výcvikářem, kterého jsem od té doby měla upřímně ráda), už tehdy jsem měla problém. Co když to ten pes neudělá? Ale udělá, nemůže jinak, odpovídal vždy Standa. A skutečně – pes to udělal, jak ON chtěl. Pro jistotu jsem to zkusila také. Tušíte správně. Bez valného výsledku.

Knížka, kterou držíte v ruce, se trochu vymyká běžným výcvikovým příručkám. Jsou v ní odpovědi na dotazy, které většinou došly do naší redakce, nebo přímo panu Eichlerovi. Jsou to dotazy lidí, kteří si v určitých situacích nevědí rady se svým psem. A to je na těchto dotazech právě cenné. Ta rozmanitost situací, které by si výcvikář, jenž to se psy umí, nikdy nevymyslel ani v nejhlubším snu. Přesto jsou si všechny dotazy v něčem podobné. Chtějí nalézt správné řešení. Umět být pánem svému psu. Protože ani pes nemůže být spokojen, není-li řád věcí v pořádku.

Ivo Eichler má všechny psy rád. Ale nejen to. On jim rozumí.

A to se bohužel nedá říci o každém, kdo se dnes výcvikem profesionálně zabývá.

Přeji vám, abyste si našli v této knížce rady právě pro sebe a abyste se uměli se svým psem „domluvit“.

Zuzana Trankovská

Předmluva

Vážení čtenáři, sami víte, jak může být rok dlouhý. Stejně tak si však jindy uvědomíte, že utekl jako voda.

Od prvního vydání této knihy uplynulo již téměř dvanáct let a za tu dobu jsem získal několik důležitých zkušeností, jež mne posouvají při výcviku psů někam dál. Původní knihu o problémovém chování psů jsem tedy částečně pozměnil, rozvinul a přidal několik zásadních dotazů týkajících se uklidnění, případně převýchovy velmi nebezpečných psů. Právě jim se věnuji vedle těch pohodových již drahně let a neustále rozšiřuji své vědomosti. Za jejich počátek považuji absolvování poddůstojnické školy psovodů ministerstva vnitra na začátku osmdesátých let a následné působení jako rotní instruktor psovodů na hranicích tehdejší ČSSR.

V rukou držíte publikaci, v níž odpovídám na nejčastější dotazy, tak jako jsem psal všem potřebným jednou měsíčně po mnoho let do poradny největšího kynologického časopisu v naší zemi. Ve svých poradnách se specializuji především na své zkušenosti s převýchovou a výcvikem problémových psů všemožných ras a velikostí.

Ponořte se tedy po létech do obnovené a rozšířené naučné knihy, kde se detailně dozvíte nejen, jak se pes naučí třeba pouhé přivolání, ale kde především zjistíte, jak řešit další problémové chování psů.

Dále doporučuji navštívit mé stránky www.psi-tabor.info či www.ivoeichler.cz

Ivo Eichler
RÁMO – výcvik psů

Pro spokojený a klidný život s vaším psem je důležité jeho správné zařazení do hierarchie rodiny-smečky.

Výběr plemene

Štěně by si každý budoucí majitel měl vybrat tak, aby až opadne prvotní nadšení, nebyl pes spíše na obtíž. Plemeno a velikost psa by si proto každý měl zvolit podle toho, zda chce společníka do bytu, či hlídače do kotce, zda s ním bude intenzivně pracovat a cvičit, nebo mu jen chybí čtyřnohý kamarád.

Pokud máte s volbou štěněte jasno a rozhodli jste se pro psa s průkazem původu, je dobré se seznámit s plemennou hodnotou rodičů, jejich pracovním výkonem, případně s tím, jak dopadají na výstavách. Při samotném výběru bude nakonec rozhodovat projev a chování konkrétního štěněte. Štěně by mělo být veselé a jeho temperament hodně prozradí o tom, co od něj budeme moci očekávat. Výborné je, pokud máme možnost seznámit se i s rodiči pejska a pozorovat je. Většinou to však bývá možné jen u matky. Pokud je fenka bázlivá a roztěkaná, je lepší vzít včas nohy na ramena. Své vlastnosti předává fena štěňatům a její chování se pro ně stává vzorem. Nemalou roli hraje také její chování k pánovi a cizím lidem, protože štěně svůj vzor sleduje neustále a neustále se od něj učí.

O povaze štěněte napoví také jeho reakce po odvedení matky z dohledu. Některé štěně začne úpěnlivě „plakat“ a dovolávat se jí, jiné se okamžitě samo zabaví. Stejně tak je možné přenést štěně do jiného prostředí bez feny i sourozenců a tam sledovat, jak se se situací vyrovná.

Pokud budete chtít psa na obranu, zvolte samozřejmě psa dominantního. Takového, který např. při krmení zažene ostatní štěňata atd. Je ale třeba potom počítat s jistými problémy a včas začít s výcvikem základní poslušnosti a se správným zařazením psa do vaší „smečky“.

Jiná kritéria budou samozřejmě platit, když ze svého psa budete chtít vychovat dobrého stopaře. V takovém případě bych poradil několikrát zopakovat zkoušku, kterou jsem se naučil od pplk. Jiřího Dvořáka. Test se provádí ve třech týdnech věku štěněte, v době, kdy začíná chodit. Do dolíku v hlíně vložíme kousek mletého masa a štěňata rozestavíme kolem něj v okruhu asi pěti metrů. První štěně, které zavětří, natočí se a začne se batolit, je to pravé. Vliv mají samozřejmě různé momentální okolnosti, a proto je dobré prověrku nosu provádět opakovaně. Toto sledování může trvat až do čtvrtého týdne věku, kdy se začnou štěňata více pohybovat. Při výběru je také důležité, jak je osoba, která štěně vybírá, zkušená.

Někdo další zase bude hledat dobrého hlídače ke svému domu. Potom je třeba se zaměřit na štěně, které si po vypuštění na dvůr nevšímá nás, ale vydává se na průzkum okolí. Také musí být dobře pohyblivé.

Pokud je někdo v kynologii začátečník a nemá dosud se psy žádné zkušenosti, měl by upřednostnit psa spíše flegmatického, který raději vyčkává na povel a rozhodnutí svého pána. Takové štěně se většinou nehne z místa, na které jsme ho položili. Jestliže je štěně bázlivé, bude pravděpodobně v dospělosti dobře hlídat, pokud nebude v bezprostředním nebezpečí.

Jaká čtyřnohá osobnost se nakonec stane dalším členem vaší rodiny, záleží jen na vás. Pokud ale narazíte na psíka, který vás bude hltat očima, vezměte si ho. Určitě to bude to správné zvíře a bude jen na vás, jaký společný život s ním prožijete. Vybírejte proto především srdcem! A že tamto štěně je krásnější? Volba je samozřejmě jen na vás, ale „chlupáček“, který vás od prvního okamžiku upřeně sleduje a vybral si vás, může být tím pravým.

Cane corso nebo jagdteriér? Klidně oba.

PES NA OSTRAHU POZEMKU

Jaké plemeno by bylo nejvhodnější na hlídání cca pětihektarového pozemku? Rozhoduji se mezi komondorem, kavkazským pasteveckým a středoasijským pasteveckým psem. Důležité je, aby pes mohl být celoročně venku. Dosavadní zkušenosti mám s chovem německých ovčáků a neapolských mastinů.

Z uvedených plemen by nejvhodnější byl asi „středoasiat“. Jeho velkou výhodou je snadná údržba srsti a velmi dobrá přizpůsobivost klimatickým podmínkám. Středoasijský pastevecký pes se běžně používá při volném střežení objektů, protože jakmile se seznámí se svým revírem, hlídá ho velmi dobře. Povaha individuálního zvířete může samozřejmě být, jako i u jiných ras, různá, a proto bude záležet na výběru a dobrém výcviku zvířete.

Nezbytné samozřejmě je, aby majitel po pořízení psa pozemek řádně oplotil, uzamkl a výrazně označil varovnými cedulkami.

ROTVAJLER A OSTRAHA OBJEKTU

Na ostrahu objektu bych si rád pořídil psa, rotvajlera. V teplých dnech by byl venku v boudě, přes zimu ve vytápěné vrátnici. Rád bych se jen ujistil, že rotvajler nepatří mezi tzv. „psy jednoho pána“, že by mohl při mé delší nepřítomnosti poslouchat i ostatní strážné. Nebyl by na ně pes agresivní? Budou moci psa krmit i ostatní a neuškodí to našemu vzájemnému vztahu?

A protože nepočítám se psem jen na hlídání objektu, ale také na delší turistiku, chci se zeptat, zda je i na tento účel rotvajler vhodný. Nebyl by vhodnější německý ovčák nebo dobrman?

Pro strážní službu je nevhodné, aby byl pes umísťován ve vrátnici. Tím se dosáhne hned dvou negativ. Zaprvé pes zchoulostiví a díky častým kontaktům s cizími lidi (většina vrátnic je „průchoďák“) otupí a přestane být ostražitý. Rotvajler je zdatný a otužilý pes, kterému chlad vyhovuje. V kotci, který je vhodné ve stráženém objektu umístit, může pes kdykoli upozornit na příchozí, aniž by s nimi přicházel do přímého kontaktu. Z kotce je možno psa kdykoli vyzvednout na obchůzku objektu, případně jej v noci nechat běhat volně.

U tohoto plemene, stejně jako i u jiných běžně používaných strážních psů, nebývá návyk na více pánů problém. Pes si vytvoří svou „vnitřní smečku“, kde může zaujímat místo až na konci hierarchie. Jednoho z pánů zpravidla chápe jako dominantní, vůdčí osobu, a tou by měl být samozřejmě majitel. Bude jen na něm, jaký vztah si se psem vybuduje a zda právě on bude pro psa ten první ve smečce. V tomto konkrétním případě nebude patrně problémem pes samotný, ale spíše kynologická zkušenost či nezkušenost ostatních strážných. Pokud nejsou kolegové dostatečně zkušení, doporučil bych raději německého ovčáka. Toto plemeno si snadněji zvyká a nebude u ostatních strážných vyvolávat strach.

Pokud jde o podávání potravy, je třeba dodržovat pravidlo, že se pes krmí až po službě, což u strážců bývá obvykle ráno. Není vhodné dobu krmení střídat. Samotné krmení se dá dobře využít k seznamování psa s ostatními strážnými.

Na turistiku se rotvajler moc nehodí. Tento pes špatně snáší vyšší teploty a při dlouhodobé námaze může zkolabovat. Z běžných strážních plemen je na dlouhé výlety nejvhodnějším psem německý ovčák. Navíc by asi nebylo dobré vodit psa do služby „ztahaného“ z celodenní chůze, a tak by asi bylo nejlepší pořídit si psy dva. Na dlouhou turistiku by pak byli nejvhodnějšími společníky psi, kteří mají blíže k přírodě, jako je československý vlčák, husky, malamut atd. Tato plemena jsou k neutahání, a pokud jde o spaní, mohou spát „snad i v potoce“.

BORDER KOLIE versus BERNSKÝ SALAŠNICKÝ PES

Rád bych si pořídil psa a rozhoduji se mezi bernským salašnickým psem a border kolií. Tato plemena zde nejsou dosud příliš rozšířená, a tak bych rád poprosil o pár informací. Jsem začátečník a od svého budoucího psa očekávám, že bude přátelský, ale přesto dobrý hlídač, otužilý a s dobrým vztahem k vodě. Chtěl bych psa vychovatelného, který není útočný na zvířata, zvláště na koně.

Ukazování zubů bernského salašnického psa.

Obě uvedená plemena sloužila původně jako pomocníci na selských dvorech a jako naháněči stád. Jako doprovodného psa ke koním, kde patrně nebude příliš času se psovi věnovat, bych doporučil spíše bernského salašnického psa. Je to velmi milý a nenáročný pes. Border kolie vyžaduje cílený výcvik.

Rozdíl mezi těmito plemeny je také ve velikosti. Bernský salašnický pes patří mezi velká plemena, pes dosahuje 64–70 cm, fena 58–64 cm, a svou velikostí vzbuzuje přirozený respekt. Border kolie dosahuje 53 cm. Feny jsou trochu menší a nízká tělesná hmotnost dovoluje lehký a vytrvalý pohyb bez očividné námahy. Bernský salašnický pes cokoli dělá se svým pánem, dělá rád. Původem selský pastevecký pes je také dobrý hlídač a lze jej použít například i k tahu. Profesor A. Heim o bernském salašnickém psu již v r. 1914 prohlásil: „Zdá se mi, že bernský salašnický pes je pro svou souměrnost a své nádherné vybarvení pravděpodobně ten nejkrásnější pes, kterého jsem kdy viděl. Jiná plemena jsou zajímavá a svým charakterem i krásná. Bernský salašnický pes se mi zdá krásný právě proto, že je normální. Od pravěku známému ,domácímu psu‘ se podle mého názoru nepodobá žádné plemeno více než bernský salašnický pes. Pro děti je to nejlepší kamarád při jejich hrách. Povahou je přátelský a spolehlivý. Ochotně a radostně plní úkoly, které jsou mu svěřovány. Je živý a velmi pohyblivý. Není to žádný rváč, nedivočí, netoulá se, nechává na pokoji kočky i drůbež.“ S popsanými názory na toulání bych byl ale opatrnější, protože dva bernské salašnické psy, Astora a jeho družku, jsem poznal osobně a přes útěky to byli profesionálové. Pravdou ovšem je, že v dnešní době mají psi jiné podmínky než na přelomu století. Každý pes, je-li bez práce a dohledu, si postupně zvětšuje své teritorium.

Border kolie je pracovní pes sloužící v zemi svého původu, jak ve městech, tak i na vesnicích, jako hlídač. Je to pes chovatelů ovcí. Ovce nahání tiše, svým typickým přikrčeným způsobem. Border kolie jsou stále nejlepšími naháněcími psy světa. Jde o psa střední velikosti, příjemného zjevu, s nenáročnou péčí o srst. Je mimořádně citlivý a poslušný. Border kolie má být živá, pozorná, učenlivá a inteligentní, nesmí být nervózní a agresivní. Dva typické rysy se u tohoto plemene vyžadují: plíživá chůze s dopředu vystrčenou, nízce nesenou hlavou a oko při nahánění fixující se na zvíře. Štěkot při práci je tomuto plemenu cizí. Pozoruhodnou vlastností je potřeba pracovat a být stále v pohybu. Border kolie potřebuje psovoda klidné povahy, který se přizpůsobí a vyhoví její enormní touze po aktivitě.

Pokud by byla border kolie často a dlouhodobě zavřená v místnosti, byla by vážně frustrována. Nedostatek aktivity je pro ni nesnesitelný a nakonec vyvolává vlastní iniciativy, které končí útěky, nebo dokonce i sebepoškozováním.

„Borderky“ se učí velmi rychle, ale vyžadují od svého pána energické jednání. Rozhodný hlas, odstupňované povelové znaky, povzbuzující způsob chůze. Protože jsou velmi fixovány na svého pána, reagují okamžitě. V našich podmínkách jsou proto ideální pro výcvik agility.

TEMPERAMENT JACKA RUSSELLA

Mám ročního, velmi temperamentního Jack Russell teriéra. S přítelem jsme mu vždycky věnovali maximum našeho volného času, tedy zejména můj přítel, který na rozdíl ode mne ještě studoval, takže byl často doma i během dne. Před měsícem jsme se však s přítelem rozešli a můj Benýsek teď tráví o samotě mnohem víc času, než byl zvyklý, protože do práce prostě chodit musím. Když přijdu večer domů, jdu s ním hned ven, ale ani hodinová procházka náročným terénem, která mu dříve stačila, ho teď neutahá, klidně by lítal a skákal až do půlnoci. měla bych s ním cvičit agility nebo nějaký jiný psí sport? Poskytne mu to dostatečné „vybití“?

Jack Russell teriér je malé plemeno s velkou vitalitou. Proto je vhodné dát psu jistý řád, případně umožnit náhradní chování jste-li v práci. Je potřeba psa dostatečně unavit, případně zaměstnat, aby neměl čas se učit nějaké nežádoucí chování (kousání dřeva, trhání povlečení atd.). V době vaší nepřítomnosti bude vhodné psu vyplnit čas, kdy je sám. Nejvhodnější bude podávání rozličných hraček ke žvýkání a hlavolamů. K těm se řadí například koule s různě velkými otvory (nebo navrtaná hovězí kost), do kterých vždy před odchodem nacpete kousky masa, konzervy, sýrů, rybiček atd. Škála potravin, jež zde jdou využít, je rozsáhlá. Jde nám o pestrou skladbu pochutin, které budou pro psa zajímavé. To by nám mělo vyplnit potřebný čas, kdy pes nebude spát. Aby se necítil tak sám, pouštějte mu také potichu rádio.

Dále doporučuji psa zaměstnat pro něj náročnějším výcvikem. Není nutno tolik chodit, jako spíše zatížit jeho centrální nervovou soustavu cviky, jež jej psychicky unaví. K těm patří učení stání na stole, žehlícím prkně, žebříku, kdy postupně přiřazujeme i prosté cviky na nich. To jsou cviky, kterým se můžeme věnovat doma. Venku pak doporučuji začít psa učit stopovat. Jde o psychicky náročnou práci, jež psa dostatečně unaví. Dále pak je vhodná návštěva cvičiště a běhání agility. Již jen učení nových cviků a střídání skokovek a dalších překážek psa zpočátku dostatečně unaví. Později pak k vybití napomáhá cílený běh a velká variabilita střídání překážek.

S RHODESKÝM RIDGEBACKEM NA CVIČIŠTĚ?

Před nedávnem jsme si pořídili štěňátko rhodéského ridgebacka. Chtěl bych s jeho výchovou začít co nejdřív, abych něco nezanedbal. Podle některých knih a internetových článků prý ridgeback nepatří na cvičiště a třeba obranu by neměl nacvičovat vůbec, protože by se mohl stát agresivním. Údajně je nejlepší cvičit ho individuálně. Je to pravda? A co si mám pod pojmem „individuální výcvik“ představit?

Doporučuji štěně vychovávat od nejútlejšího věku. Doporučuji návštěvu cvičiště, kdy nejen majitel získává potřebné informace, ale jejich návštěva napomáhá dostatečné socializaci štěněte.

Tvrdit, že u ridgebacka není vhodné dělat obrany, je stejně nesmyslné, jako u kteréhokoliv jiného psa velkého plemene. Velmi záleží na důvodu, proč jej máme, typu vyšší nervové činnosti konkrétního psa a jaké má povahové nedostatky. Nevyrovnané jedince naopak doporučuji pomocí obrany uklidnit a v jednání srovnat. Tvrdit, že obranný pud je mu dán a přípravu předem nepotřebuje, je nesmyslné stejně, jako hodit neplavce do hluboké vody. Již před léty jsem se s podobným nesmyslným tvrzením setkal. Nejedna rádoby kapacita přes toto plemeno tvrdila, že se pes nesmí učit obrany, že je mu to dané, že bude jinak zlý. Tito chovatelé pravděpodobně nepoznali ridgebacka neurotického, bázlivého, případně nevychovaného a zkaženého.

Jak si „individuální výcvik“ představit? Není to způsob, kterým by se měla učit jen jedna rasa. Je pravda, že na výcvik patří rhodéský ridgeback spíše mezi ty náročnější. Pes jakéhokoliv plemene se zpočátku učí v nerušeném prostředí, aby jej nic nerozptylovalo. Dokonce je to jedna z podmínek vytváření nových návyků. Představte si například učení cviku přivolání, tehdy psa rozptyluje třeba i přítomnost známé osoby, stejně tak třeba cizí prostředí či nepřívětivé počasí. Teprve později, po zvládnutí základů cviku, se pozvolna vystavuje těžšímu prostředí a na rušivé vlivy by měl být zatím již zvyklý, nebo se učí na ně nereagovat a naučený cvik i zde plnit.

AUSTRALSKÝ OVČÁK NA HLÍDÁNÍ I K DĚTEM

Štěně australského ovčáka.

Uvažujeme o koupi psa. Jelikož máme dům s velkou zahradou, chtěli bychom zvolit nějaké „hlídací“ plemeno, které ale zároveň dokáže vyjít s dětmi. Hodí se pro tyto účely australský ovčák? A jakým způsobem bychom měli takového psa cvičit?

Osobně každému radím, aby si vybral takové plemeno, které je favoritem v jeho mysli. Osobně však k hlídání doporučuji psa služebního plemene. Děti například vyloženě zbožňují němečtí boxeři. Australský ovčák je plemeno především pracovní, s potřebou velké zátěže a únavy psychiky. V knize plemen je psáno: „…toto plemeno patří k nejoblíbenějším rodinným a pracovním psům ve Spojených státech. Je to pes westernových jezdců. Na rodeu zůstává spolehlivě u obytných vozů nebo stanů, aby je střežil. Srdnatě napadne každého, kdo se přiblíží k majetku pána. V rodině miluje děti, hraje si s nimi a chrání je. Tito psi jsou příjemnými rodinnými psy, potřebují ovšem hodně zaměstnání.“ Tolik v krátkosti, co se o plemeni píše v odborné literatuře.

Jedná o snadno cvičitelné pracovní plemeno, které doporučuji cvičit podobně jako plemena jiná a navštěvovat kynologické cvičiště. Tam si již druh výcviku vyberete.

CANE CORSO VE SLUŽBĚ A JEHO SPRÁVNÁ VÝŽIVA

Ráda bych se stala celníkem nebo členem bezpečnostní služby. Jako psa pro případnou službu jsem si zvolila cane corso. myslíte si, že by toto molosovité plemeno bylo vhodné? Také mě zajímá, kdy je ideální podávat krmivo, aby byl po dobu služby „aktivní“.

O plemeni cane corso mohu říci jen to, že je to sebevědomý, vyrovnaný pes s nízkým prahem dráždivosti. Je to skvělý obranář. Jestli bude správně vycvičen, nepochybuji o tom, že je vhodný ke strážní a doprovodné službě. Otázkou spíše je, jak ho v práci zabezpečíte v zimním období.

Co se týká krmení, u služebních psů platí, že se krmí až po službě. Po denní službě či výcviku večer, po noční naopak ráno. Tím se docílí jeho aktivní činnosti během služby. Hladový pes je vždy aktivnější než nakrmený.

NĚMECKÝ OVČÁK NEBO ČESKOSLOVENSKÝ VLČÁK?

Mám za sebou již pětiletou chovatelskou a cvičitelskou zkušenost s německými ovčáky. Nyní uvažuji o koupi dalšího psa a nedokáži se rozhodnout mezi dalším německým ovčákem a československým vlčákem. Osobně se mi velmi líbí exteriér československého vlčáka pro jeho přírodní vzhled, ale neznám nikoho, kdo by s tímto plemenem měl dostatek zkušeností. Jaké jsou rozdíly mezi oběma plemeny z hlediska služebního výcviku?

Československý vlčák byl původně vyšlechtěn pro náročnou službu u pohraniční stráže. V době, kdy jsem se k nim dostal, jsme jim říkali „vlci“. můj názor na ně tenkrát nebyl moc příznivý, protože to bylo plemeno velmi mladé, exteriérově i povahově ještě nevyvážené. Někteří psi byli plaší, bázliví a zákeřní, jiní zase ostří a nebezpeční, ale našel se mezi nimi i flegmatik. Přes to všechno mělo toto plemeno jedno velké plus – schopnost přežít ve volné přírodě, protože je velmi dobře odolné vůči povětrnostním vlivům.

Jako doprovodného psa do strážní služby ho lze tedy doporučit, ale horší to je s jeho samostatnou prací. mnozí psi totiž ke správné reakci potřebují podporu psovoda nebo smečky. Proto se takoví psi většinou používají ve dvojicích, a pokud někdy slouží československý vlčák sám, musel být vybrán z velkého množství psů.

Zvláštností tohoto plemene je, že je málo „štěkavé“ a je třeba u něj výstražný štěkot zvlášť podporovat. To je další důvod, proč se příliš nehodí na samostatnou ostrahu objektu. Při výběru vhodného jedince je dobré navštívit nějakou výstavu, kde je možno si psy prohlédnout a ověřit si vlastnosti rodičů. Samotný výcvik československého vlčáka je oproti německému ovčáku náročnější.

Všichni na jedné lodi.

Soužití se psem

Základním předpokladem pro to, aby soužití s vaším psem bylo klidné a bezproblémové, je, aby byl pes vyrovnaný a jeho život u vás plnohodnotný a spokojený. Toho lze dosáhnout důsledným a zodpovědným přístupem k jeho výchově a jeho správným zařazením do rodiny – smečky.

Jedna z nejdůležitějších věcí je psa nepolidšťovat a neočekávat, že vám bude rozumět. Vzájemné komunikaci je třeba se naučit, a když se začne včas a správně, bude fungovat. Než si štěně nebo psa domů přivedete, měli byste mít již alespoň nějaké teoretické vědomosti o výchově a výcviku a samozřejmě o daném plemeni. Nový majitel je pro štěně zpočátku něco nového a neznámého, čemu nerozumí. Štěně se orientuje jen podle pachu, hlasu, pohybů atd. Je proto důležité dbát na to, aby vaše komunikace s ním měla řád a byla stále stejná, aby se štěně mohlo naučit, co je pochvala, co je hra a co je napomenutí. Intonace a hlasitost jednotlivých povelů proto musí být vždy stejná a vaše reakce odpovídající dané situaci.

Pro správný a vyrovnaný rozvoj štěněte je velmi důležité, aby co nejvíce poznávalo nová prostředí a nové situace, aby ho později nic nepřekvapilo a neděsilo. Vycházky jsou tak stejně důležité jako např. vhodné a kvalitní krmivo. Šestitýdenní štěně by mělo chodit ven minimálně třikrát denně po dobu alespoň pěti minut. Tuto dobu je samozřejmě třeba časem prodlužovat. V nerušeném prostředí může psík běhat navolno a pomocí pamlsků by se přitom měla upevňovat jeho fixace na pána. Pokud štěně na zavolání reaguje a přiběhne, je třeba ho odměnit. Když nereaguje, můžeme mu zkusit utéci a přitom vzbuzovat voláním jeho pozornost. Vycházky a hry musí probíhat před krmením, aby byl pamlsek pro štěně vždy odměnou. Do rušného prostředí vodíme pejska zpočátku na vodítku a povzbuzujeme ho klidným a pochvalným hlasem, protože pro něj je všechno opravdu úplně nové. Ve stáří tří měsíců už by měl pes chodit ven minimálně dvakrát denně na hodinu.

Během krmení a vycházek pejska častým oslovováním zvykáme na jeho jméno. Za každou projevenou pozornost by měl dostat odměnu.

Kromě pána by na štěně měli pozitivně působit i ostatní členové rodiny, a tím podpořit jeho zařazení do „smečky“. To lze např. jásavým zvoláním

„Na“ nebo „Tumáš“ a odměnou za přivolání.

Již odmalička je také nutné učit psa, co nesmí. To znamená naučit ho přerušit nežádoucí činnost. Proto je doma i venku třeba štěně neustále sledovat, a když se pustí do nějaké nepravosti (např. požírání odpadků, výkalů, kousání do nábytku atd.), je třeba ihned ostře reagovat a jeho činnost ukončit. Například při požírání odpadků mu je okamžitě vyndat z tlamy, okřiknout ho a mírně, ale rázně ho přes mordu plácnout.

Mladý pes rychle sílí a roste, a proto se úměrně k tomu musí zvyšovat nároky na něj. Když je pes zatížen povinnostmi a výcvikem, je šťastný, protože je mu dopřáno poznat radost z pochvaly a odměny za splněný úkol. K úplnému štěstí pak schází už jen naše láska, která ovšem nesmí převýšit lásku k ostatním členům rodiny. Pokud se tohle všechno dodrží, ve vašem soužití se psem by neměl vzniknout žádný problém.

Původně velmi nebezpečný kříženec hovawarta a bernského salašnického psa z německého útulku. Podařilo se mi ho převychovat za dva měsíce.

20 ZÁSAD K ZAPAMATOVÁNÍ:

Nepolidšťujte svého psa. Štěně vám nerozumí a to, že pes neuvažuje jako my, ho přece nedegraduje!

Nikdy se svým psem nezacházejte hrubě.

Nikdy nezapomínejte, že pes je řádný člen vaší „smečky“ a vy jste členové té jeho.

Rozhodující je váš jedinečný a osobní vztah k psovi, a nikoli to, zda jde o šampióna či křížence.

Snažte se, aby váš pes během výcviku neustále radostně mával ocáskem.

Předcházejte nežádoucí činnosti psa.

Nedemonstrujte při výcviku příliš svou moc. Výcvik není záminkou k pokoření psa.

Když máte špatnou náladu, necvičte, ale raději si odpočiňte a vezměte psa na procházku.

Nedovolte nikdy nikomu cizímu, aby na vašeho psa křičel.

Občas mluvte na psa šeptem, jako byste s ním sdíleli tajemství. Zvyšuje to pejskovu pozornost na vaši osobu.

Výcvik má podporovat sebevědomí vašeho psa, a nikoli naopak. Sebevědomí není agrese, sebevědomí je vyrovnanost.

Denně provádějte vyčesávání nebo masáže psa. Tím podpoříte svůj vzájemný vztah. Pro normálního psa jsou vyčesávání či masáž velmi příjemné.

Je velmi důležité dávat povel ve stále stejné intonaci hlasu. Intenzitu rozkazovacího povelu můžete měnit podle vzdálenosti.

Vytrvejte, a to i tehdy, když se vám zdá, že pes nechápe, co po něm chcete.

Před výcvikem psa nekrmte, aby měl zájem o pamlsky, a využijte toho, že nejvyšší aktivita se u našich čtyřnohých společníků projevuje navečer, v bouřce či velmi brzy ráno.

Nový cvik zpočátku nikdy neučte psa v cizím nebo rušném prostředí. (Rušit mohou i členové vlastní smečky, a to ať jde o lidi, či o jiné psy.)

Postupně měňte prostředí, ve kterém se psem cvičíte. Tím docílíte u psa začátečníka zbystření pozornosti. U zkušeného psa děláte změnou „hru na cvičení“ zajímavější, stojící za pozornost.

Učte psa povel „Lehni!“ kdykoli, a to i na vzdálenost. Docílíte tím v krizové situaci okamžité ovladatelnosti psa. Podřízenost psa není o jeho nedocenění, ale o vytvoření správné hierarchie a jistoty, která je pro psa důležitá.

Ve výcviku nedělejte větší přestávky. Pes, který neopakuje cvik pravidelně, zapomíná, a čím méně cvik zvládá, tím zapomíná rychleji.

Pokud nevíte, jak dál, raději se spojte se zkušenými cvičiteli. Jistě je najdete na nejbližším kynologickém cvičišti.

NAVÁZÁNÍ KONTAKTU S DOSPĚLÝM PSEM

Chtěl bych si pořídit psa z útulku, který se tam dostal pro svou vyšší agresivitu. Rád bych se poradil, jak dosáhnout toho, abych s ním co nejdříve navázal správný kontakt, když jde již o dospělé zvíře. O výchově štěňat jsem získal informace snadno, ale vím, že s dospělým a navíc agresivnějším psem je třeba postupovat jinak.

Psa převezměte nejpozději ve tři hodiny odpoledne.

Psa přebírejte, když máte k dispozici alespoň dva dny volna.

Nechte psa navolno seznámit se s bytem.

Udržujte před psem družný hovor s jeho ošetřovatelem.

Položte na určené místo psův pelíšek.

Vezměte psa a jděte se s ním projít.

Během vycházky se chovejte k neadaptabilnímu zvířeti chladně, bez zájmu, nevšímavě. Pokud jde naopak o vysloveně komunikativního psa, pak ho často chvalte a odměňujte.

Po příchodu domů psa pochvalte, dejte mu vodu a krmení. První den ale většinou jíst nebude.

Spěte se psem v jedné místnosti, a pokud to jde, čile s ním komunikujte.

Další den procházejte okolí, aby pes dobře poznal cestu zpět. S dobře zajištěným psem vyhledávejte rušivé prostředí.

Psa často krátce přivazujte, opouštějte a po návratu chvalte a odměňujte. Při opouštění psa se skryjte za překážku, ale stále ho mějte pod kontrolou.

V okamžiku, kdy poznáte, že vás pes rozeznává, začněte jej jásavě vítat a krátce hladit.

Nikdy se nad psa nesklánějte a neklaďte mu ruku shora na hlavu. Lépe je si sednout na zem a ruku dávat při hlazení zespoda na hruď a pod bradu. Toto pravidlo je důležité zvláště u nebezpečných psů. Stavění se nad psa a pokládání ruky shora může vyvolat jeho agresivní reakci.

Pes musí poznat, že mu od vás nikdy nehrozí nebezpečí.

Pes musí mít již od prvních dnů zajištěnu práci a vytížení, třeba jen chůzí na vodítku.

Střídat místa a byty, kde se pes bude nechávat minimálně dvě hodiny zavřený (například u nějakých dobrých přátel). Zpočátku neuškodí přítomnost cizího člověka. Pokud hrozí od psa útoky, použije se náhubek.

Je třeba bezpodmínečně se psem zvládnout základní poslušnost. Itenzivní práce s ním naplní jeho citové potřeby a unaví ho.

Nechávat psa venku uvázaného různě dlouhou dobu. Pravděpodobně bude štěkat. Tomu se postupně zamezí tím, že se mu bude dávat (i uvzanému) povel: „Lehni, zůstaň!“ Je možno současně použít donucovací a pokrmové metody.

Doma určit místo pro jeho pelíšek a tam ho v různou dobu posílat a trvat na jeho „odložení“. Do pelíšku mu dávat nějakou pro něj „vzácnou“ hračku.

Při odchodu dávat psovi předmět, který ho zaujme i na několik hodin, např. syrovou hovězí kost. (malé zdravotní riziko může hrozit, ale odstrnění problému je prioritní.)

Nechávat při odchodu puštěné rádio. Hlasitost je třeba zvolit s ohldem na sousedy i na citlivý sluch psa, který se potom nebude cítit tolik sám.

Změnit jeho životní rytmus.

Změnit dobu krmení. Tento pes by měl žrát jen jednou denně, a to ráno. Dospělý pes po žrádle snižuje svou aktivitu, ale je samozřejmě třeba ho ještě vyvenčit.

Pes je krmen zásadně ve stejnou hodinu.

Ve stejném prostředí.

Ze stejné misky.

Krmení podává zásadně člen rodiny (nejlépe stále stejný člověk) a při krmení by nemělo být více lidí.

Pes se učí žrát podanou potravu „na povel“, a to tak, že je nejprve odlžen a miska s jídlem je položena přímo před něj. Po chvíli čekání je dán psovi povel, který by měl být stále stejný a tak specifický, aby se s ním nemohl setkat u cizích lidí.

Je třeba si uvědomit, že čím více potrava zapáchá, tím bývá pro psa lákavější.

procházek je nutno psa hlídat, aby nesežral nalezenou potravu, a ostrým povelem „Ne!“, „Nesmíš!“ psovi zabraňovat v nežádoucí činosti.

„Fuj!“, „Ne!“, „Nesmíš!“ atd. musí pes již dobře znát. Používá se stále jeden konkrétní povel, kterého se použije vždy v případě potřeby přerušení nežádoucí činnosti psa, a zároveň se připojí cukání vodítkem.

Kousky masa nastraží cizí osoba na dohodnuté místo. Pokud pes jeví o tuto nalezenou potravu zájem, velí se „Ne!“ a silně se trhne vodítkem. Tento cvik je nutné opakovat tak dlouho, dokud si pes nepřestane pohozené potravy všímat. Síla trhnutí vodítkem se podle potřeby zvyšuje.

Postupně se místo, druh potravy a rychlost našeho pohybu se psem mění.

Ztratí-li pes zájem, umožní se mu volnější pohyb na dlouhé šňůře a psvod předstírá, že mu nevěnuje žádnou pozornost. Případně se může schovat za křoví nebo terénní překážku.

Pokud pes nejeví zájem o nalezenou potravu, je chválen. Nikdy ale nsmí za odměnu dostat to, co nalezl, i kdyby to sebelépe vonělo. Později se za šňůru cuká i bez slovního povelu. Když pes již nebere nalezenou potravu, může se celý cvik ztížit tím, že se nástraha nechá „uležet“ i několik dní, aby pach pomocníka úplně vymizel.

Potrava, která byla při výcviku nastražena, se musí vždy odstranit. Pkud je třeba ji ještě použít, musí se před podáním psovi uvařit, aby se odstranily případné cizí pachy.

Pes je přivázán jedním vodítkem ke kolíku, za druhé ho drží psovod stojící za ním. Pomocník se přiblíží k psovi, oslovuje ho jménem a ukazuje mu maso. Pokusí-li se pes maso vzít, psovod důrazně velí „Ne!“ a trhne vodítkem. Současně pomocník odchází do úkrytu. Po chvilkách se cvik opakuje.

Nejeví-li již pes zájem o podávané maso, pomocník ho pohodí poblíž psa tak, aby na ně pes nemohl dosáhnout. Poté pomocník odejde, a pokusí-li se pes maso vzít, postupuje se jako v předchozím případě. Neprojeví-li již zájem, je pochválen, odměněn a může i s psovodem odejít. Návnada se uklidí později, aby to pes neviděl.

Dále se cvik opakuje s tím, že se psovod schovává v úkrytu a psa ovldá pouze dlouhou šňůrou.

Psa z případného náznaku nežádoucí činnosti vytrhává cukáním za šňůru, již bez povelu. Cvik se ztěžuje prodlužováním času, po který je pes ponechán na místě zdánlivě bez dozoru. Na závěr výcviku se celý cvik provede v místech, kde bude pes již samostatně pobíhat.

Je nutné vybrat takové pamlsky, aby je náš pes chtěl. Nedáme se odradit, že si vezme pes piškot jen někdy. Zpočátku jej musíme naučit pamlsky spolehlivě přijímat. Nachystáme si sáček s rozličným obsahem. mohou to být kousky grilovaného kuřete, sýra, piškotu, špeku, škvarků, masa, salámů atd. Prostě se bude jednat o zajímavou a především lákavou směs pochutin připravených pro našeho psa. Představivosti se při tvorbě pamlsků meze nekladou. Jen je důležité, aby nebyly větší než dívčí nehet (jejich velikost odvislá dle plemene). Není účelem, aby se po páru kouscích nažral a ztratil zájem.
Tuto směs v sáčku promícháme. Něco žere pes nadšeně, jinou věc méně. Jelikož se ale jedná o balík malých kousků a pes neví, co právě dostane, tak je pro něj obsah našeho igelitového sáčku velmi zajímavý.

Psa někde v nerušeném a známém prostředí (na dvoře, asfaltovém parkovišti, cestě...) s obsahem sáčku seznámíme. To provádíme tak, že mu zašustíme sáčkem, dáme pozor, aby jej zpočátku (začátečník) nevytrhl z rukou, a se slovy např. „ArgoNa!“ mu pamlsky podáváme. Přitom couváme, uhýbáme, jdeme do předu, opět couváme a lákáme psa stále za námi. Aby neodvracel hlavu, tak mu s každým dalším krokem podáme většinou již ne ze sáčku, ale přímo ze zaťaté pěsti pravé nebo i levé ruky pamlsky. Po ruce máme však stále sáček, či pamlskovnici, abychom ji mohli ihned doplňovat. Neustále s každým krokem říkáme slůvko „Na“, které nám zajistí postupně větší a větší zájem psa.

Proto v počátcích učení cvičíme na asfaltu, abychom se to mohli dobře naučit a ihned uviděli, když nám pamlsek vypadne. Následně jej mohli snadno sebrat. Nebylo by dobře, kdyby někde v trávě, kde právě cvičíme, zůstal ležet. Jeho pach by mohl odvádět psí pozornost od ruky s dalšími pamlsky.

Psa nikdy nenecháme, aby měl po vypadnutí pamlsku možnost jej sám z trávy sebrat. Proto jej vedeme „nakrátko“ v levé ruce u levé nohy, a pokud nějaký pamlsek nestihne z ruky vzít a on vypadne, tak psa raději v levé ruce nadzvedneme nebo necháme za sebou a pamlsek zvedneme. Vyplatilo se mi vždy po zvednutí mu jej dát sežrat. Pes si na tuto činnost zvyká a později, když i uvidí, že jsme kousek masa ztratili, tak jej nezačne sám hledat. Nerozptyluje se. Jeho zájem je zaměřen jen na nás. Opakováním dosáhneme DOKONALÉ POZORNOSTI.

Pes je člen určité smečky, proto pokud se setká s lidmi, kteří do rodiny nepatří, jeho pán by měl stát vždy za ním a zabránit cizím lidem v hlazení psa, a to i přes plot.

Při příchodu návštěvy by měl být pes nejdříve odveden do kotce nebo přivázán. Tím se postupně docílí jeho nevole při příchodu cizích osob.

Výstražný štěkot je třeba vždy bez výjimek podporovat a zpočátku i tedy, zdá-li se zbytečný.

Pes by se neměl před cizími osobami slovně znehodnocovat, „shazvat“. Většina lidí si neuvědomuje, že pes to vždy vycítí.

Pes by měl být krmen buď večer, nebo ráno. Doba se volí podle toho, kdy je žádoucí, aby byl pes aktivní. Najíst by měl dostat až po práci, protože nasycením dojde ke zklidnění psa, a pokud mu bude dána možnost, tak usne.

Pes se svého pána nesmí bát, a proto by mu pán svou nadřazenost neměl dokazovat fyzicky.

Vhodné je domluvit si s lidmi, které pes nezná, hru „na hlídání“, v které půjde o dráždění. Zpočátku z větší dálky, kdy pes bude svým pánem radostně podporován při každém náznaku nedůvěry.

Pomocník by při této hře měl vypadat podezřele. Nepřirozeně se pohbovat, dělat prudké pohyby, být např. nahrbený a po zaštěkání psa by měl okamžitě předstírat úlek a utéct. Účinné může být i zvláštní oblečení této osoby, například klobouk vražený do očí, rozevlátý kabát atd.

Důležité je, aby pes neviděl svého pána domlouvat se s touto osobou, a to před drážděním ani po něm.

V žádném případě nesmí osoba, která psa dráždila, odejít s pánem do domu nebo psa slovně konejšit. měl by naopak při odchodu psa ještě vydráždit a utéct.

Pro zaktivizování psa je dobré využít v první fázi zkušených kynologů.

Dráždění je zpočátku třeba provádět často i opakovaně.

Velmi dobré je využít možnosti sledovat při dráždění jiné, již zkušené psy.

Je třeba pořídit si kvalitní vodítko a pevně utažený obojek. Na vodítku se fenka bude seznamovat s novým prostředím. Panička ji přitom musí uklidňovat konejšivým hlasem a postupně ji záměrně zavádět do náročnějších a rušnějších prostředí.

Jakmile si na to fenka zvykne, může se v cizím, nerušeném prostředí pozvolna začít s výcvikem (chůze u nohy, povely „Sedni“, „Lehni“, „Zůstaň“ apod.). Zde se využije skutečnosti, že fenka již tyto cviky zná ze svého vlastního teritoria, ze zahrady.

Častým a důsledným opakováním se dosáhne kýženého cíle – ovladatelnosti psa v cizím prostředí.

I v případě, že se dosáhne slušných výsledků, je třeba si pamatovat, že při přerušení výcviku (např. na půl roku) se může u takto postiženého zvířete začínat opět znovu.

Vstoupit do nejbližšího kynologického klubu a k běžné činnosti připojit i účast psa na obranách. Prioritou bude zvykání na extrémní situace a hlasité projevy aktérů výcviku.