Magdalena Wagnerová

PRAŽSKÁ STRAŠIDLA
A VŠEMOŽNÁ JINÁ
ZJEVENÍ

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2010

Illustrations © Lucie Paceltová, 2010

© Nakladatelství Plot, 2010

Tištěná kniha: ISBN 978-80-7428-047-4

ePUB: ISBN 978-80-7428-105-1

MOBI: ISBN 978-80-7428-106-8

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete
na www.plotknihy.cz.

„Citové touhy a zvláště hrozby současného světa nejsou totiž o nic méně iracionální než dávní démoni. Jen náš slovník se proměnil. Poddal jsem se tedy důvěřivě zázračnému proudu fantazie a nechal pero zaznamenávat nejneuvěřitelnější příběhy. Postupem času se ukázalo, že se spojují do nečekaných souvislostí a začínají tvořit řetěz, podobný skryté řeči.“

Martin Stejskal: Labyrintem tajemna

PŘÍZRAČNÉ STÍNY STARÉ PRAHY

Praha byla odnepaměti spojována s přívlastky „magická“, „tajemná“, „temná“, „kouzelná“ a někdy i „strašidelná“ či „nebezpečná“. Byla to Praha, kde alchymisté ve svých dílnách připravovali nejrůznější lektvary a zázračné elixíry pro legendárního Rudolfa II. Nejeden spisovatel Gustavem Meyrinkem počínaje a Franzem Kafkou konče použil kulis Prahy, anebo se jimi inspiroval, aby co možná nejvěrohodněji popsal strach, jenž stravoval duši jeho hrdiny. Nekonečná řada filmových tvůrců z celého světa stále a znovu přijíždí do Prahy, aby využili ponurých pražských exteriérů k přesvědčivému vykreslení temného prostředí vyprávěného příběhu. Ale v čem vlastně spočívá podstata „temné atmosféry“ Prahy? Pravděpodobně v rozsahu věků, kterými muselo město projít a z nichž se mnohé dodnes zachovalo. Praha zažila dávné Slovany, Germány i Židy, pamatuje Přemyslovce, Lucemburky, Jagellonce i Habsburky, přežila stovky válek, povodní, požárů, převratů, pokusů o reformu i reformy samy, prošla několika historickými epochami. Nejednou musela čelit politickým, náboženským i kulturním sporům, své stopy tu zanechalo mnoho výtvarných slohů. Na jedné straně byla bohatou dámou, která se oddávala životu a veselým zábavám: „… sešli se zase všichni kmotrové s králem i královnou na novém paláci a stolili společně za jednou tabulí dlouhou s náramnou myslí i těla veselostí. Jiné pak panstvo a fraucimor vzácný byli též účastni vší té dobré vůle na témž paláci za pěti tabulemi obdloužnými hodujíce a radujíce se v bázni boží, jakž v takové případnosti času kratochvilného mezi potentáty velikými za obyčej bývá, takže bylo se nač podívati, jaká oupravná jídla a nápojové vzácní, jaké konfekty, jací hosté, jaká muzika libá a veselost se tu spatřovala, takže kdo co chtěl od jídla, pití rozličného, i z těch nejprostších lidí k občerstvení svému všeho snadně s potřebou dostati mohl.“ Na druhé straně se Praha krčila ve strachu, bídě a chudobě temného podhradí, jež bylo sužováno „špínou, hladem, morem i duchy nekalými“. Stačí otevřít téměř jakoukoli knihu, která byla napsána cizincem pod vlivem pražské atmosféry. Román „Pražská čarodějka“ z roku 1891 napsal anglický dobrodruh a cestovatel Francis Marion Crawford, který pravděpodobně v Praze nějakou dobu pobýval. Jinak by těžko zachytil charakter města tak přesně. Vstoupíme-li do děje během pobožnosti v Týnském chrámu na Staroměstském náměstí, naskytne se nám pohled na poutníka, který si prohlíží náhrobní desku astrologa Tychona de Brahe, jenž působil u dvora císaře Rudolfa II. Poutník však sleduje nejen náhrobek světoznámého astrologa, ale užasle pozoruje také „zástupy bledých mužů a žen, jejichž oči jsou smutny a v jejichž tvářích jsou vepsány dějiny jejich národa“. Autor zdůrazňuje pochmurný ráz města, které označuje jako melancholické a „hrobové“. Jeho románové postavy bloumají šedivým sněhem mezi černými domy, bloudí labyrintem staroměstských uliček s neočekávanými zákruty, zákoutími a průchody, vedoucími kamsi do neurčita. Ani Gustav Meyrink ve svém Golemovi nevidí Prahu příliš optimisticky: „… prohlížel si šeredné domy, které se tu před mýma očima krčily v dešti vedle sebe jako rozmrzelá stará zvířata. Jak hrozivě a zchátrale všechny vypadaly! Stály tady rozstrkány bez rozmyslu jako plevel, vyrážející ze země. Přistavěli je k nízké žluté kamenné zdi, která zde jediná zbyla z jakési bývalé rozsáhlé budovy – před dvěma třemi stoletími, postupně, jak se to právě hodilo, bez ohledu na ty ostatní. Tam poloviční dům, celý nakřivo, s dozadu ubíhajícím čelem – a jiný vedle vyčnívá jako špičák. Pod pochmurným nebem vypadaly, jako by spaly, a člověk necítil onu potměšilost a zlobu, jež z nich občas vyzařuje, když v ulicích leží mlha podzimních večerů a pomáhá zakrýt jejich tichou, téměř neznatelnou hru tváře.

Během té dlouhé doby, co zde už bydlím, se ve mně zahnízdil neodbytný dojem, že existují určité hodiny za nocí a za nejčasnějšího svítání, kdy domy vzrušeně vedou spolu nezvučné, tajuplné porady. A mnohdy proběhne jejich zdmi slabé chvění, které je nevysvětlitelné, po střechách přebíhají šramoty a padají do okapových rour – a my je nepozorovaně vnímáme otupělými smysly a ani se neptáme po jejich příčině. Často se mi ve spánku zdávalo, že jsem potají naslouchal jejich přízračnému dohadování a dozvěděl se s ustrašeným údivem, že jsou ve skutečnosti tajnými pány ulice, že se mohou zbavit svého života a cítění a zase si je mohou vzít nazpátek – že je půjčují přes den obyvatelům ulice a za nadcházející noci je s lichvářským úrokem požadují zpět.“ Není však zapotřebí hledat pražské tajemno pouze u autorů cizích, stačí zalistovat ve Svatém Xaveriovi Jakuba Arbese, jehož mistrně vykreslené pražské prostředí se stává stylovou kulisou prazvláštních jevů. Během putování noční Prahou dochází k bizarním hrám světel a stínů, které mají tu moc deformovat skutečnost. Fosforeskující náhrobní deska na hřbitově, krajně podivínské chování jednotlivých postav, snové bloudění v podzemí paláců, to všechno jsou motivy, které dotvářejí fantaskní ráz města. Pro dekadenta Jiřího Karáska ze Lvovic má Praha dokonce „vizionářskou krásu, procházející snem a ze sna přestupující do smrti“.

V současnosti, za bílého dne, se pražské tajemno z ulic vytrácí, ale jakmile nastane soumrak, stačí zajít do některé z křivolakých bočních uliček Starého Města anebo Malé Strany, a magičnost byvšího středověku je zpět, člověka přepadne strach. Strach, který má velké oči a nohám dává křídla. Strach, který postrádá soudnost. Strach, který je stokrát větší nežli nebezpečí samo. Strach, který se rovná smrti.

Strach bývá jakýsi prazvláštní druh emoce, který vzniká jako reakce na hrozící nebezpečí. Ten pocit většinou doprovázejí nejrůznější vedlejší projevy – vyděšený výraz v obličeji, vytřeštěné oči, chvění, husí kůže, blednutí, zrychlený dech, zvýšený tlak, bušení srdce anebo křik či volání o pomoc. Všechny tyto doprovodné projevy signalizují vědomí nebezpečí, pocit ohrožení. Jedinec, který se v takové situaci ocitl, se pak podvědomě připravuje k obraně anebo k útěku podle své povahy. Strach člověka nutí k tomu, aby nebezpečí unikl. V některých případech se strach může změnit v agresi.

Agrese bývá v případě ohrožení účinnou zbraní – až na jeden jediný případ, a to ohrožení nadpřirozenými bytostmi. Pokud prostý smrtelník stane tváří v tvář zjevení, které přichází z jiného světa, tento typ obrany mu pravděpodobně nepomůže. V souboji člověka s nadpřirozenou bytostí většinou člověk prohrává. Nastává smrt a přichází trest. Člověk opouští pozemský svět a stává se další nadpřirozenou bytostí, aby pochopil nebo odčinil svoje hříchy, kterých se dopustil za života.

Zjevení bývají různá. Některá škodí, jiná jen děsí. Nejnebezpečnější jsou duchové, kteří se vrací mezi smrtelníky, aby vraždili. Jiní jen připomínají dávná provinění. Jistěže existují také zjevení laskavá a vyloženě dobrá, těch je však výrazně méně. Ovšem vzhledem k tomu, že ve většině případů se jedná o oběti, které za svého působení na světě sešly na scestí anebo odmítly poslušnost, bývají tato zjevení poznamenaná nepotrestaným zločinem anebo jiným podobným neštěstím, a tak představují většinou zlo.

Existenci zlých duchů a démonů zmiňuje už židovský Talmud; svět je plný zlých duchů a škodlivých démonů. Samec hyeny se po sedmi letech stává netopýrem, netopýr se po sedmi letech stává vampýrem, vampýr se po sedmi letech stává kopřivou a kopřiva se po sedmi letech stává trnem, někdy i hadem. Zlí duchové se svými vlastnostmi podobají ve třech ohledech andělům. Mají křídla, létají z jednoho konce světa na druhý a vidí do budoucnosti. Ve třech ohledech se pak podobají lidským bytostem; jedí a pijí, rozmnožují se a umírají. Někdy mívají schopnost změnit svůj vzhled anebo zmizet a nezmizet současně – stát se neviditelnými. Ačkoli jsou běžně neviditelní, existují prostředky, jak jejich přítomnost zjistit, či je dokonce uvidět. Kdo chce nalézt jejich stopy, musí rozprášit popel okolo své postele – a ráno spatří stopy podobné stopám kohouta. Kdo chce vidět démona přímo, musí získat placentu černé kočky, která je rovněž potomkem černé kočky – prvorozence zrozeného z prvorozence, a placentu pak upéct na ohni, rozdrtit na prach a tím si naplnit oči.

Zlí duchové se prý nejraději zdržují ve zříceninách starých domů a na místech, kde se vyskytuje voda. Milují tmu, a proto je lepší po setmění nevycházet. Pokud už člověk musí v noci opustit bezpečí lidského příbytku, měl by vyrazit s rozžatou loučí a nejlépe ve dvou, nebo ještě lépe ve třech.

Lidé si často kladou otázku, co tvoří tu neidentifikovatelnou atmosféru Prahy plnou tajemného napětí. Není to také tím, že její historie je doslova přeplněná ozbrojenými kostlivci a nejrůznějšími démony z pekel, vodníky, černými mnichy, ohnivými muži, vraždícími jeptiškami, bezhlavými přízraky, fanatickými spiritisty, mrtvými dívkami, šílenými stařenami, sinalými utopenci, hrozivými stíny a dalšími nejneuvěřitelnějšími duchy od farářů, zvoníků, varhaníků, nemluvňat, prostitutek, templářů, ponocných, pirátů, francouzských majorů, Turků a indiánů až po černé psy, kočky, kozly, krocany, medvědy, draky a jednorožce – nemluvě o zjevení, které se stalo jedním ze symbolů středověké Prahy, o Golemovi.

Vytváření Golema podle židovské mystiky nebylo nic neuvěřitelného či nemožného: šlo o speciální meditační techniku. Zpíváním příslušných uspořádání písmen spolu s písmeny tetragramatonu mohl zasvěcenec vytvořit skutečný mentální obraz lidské bytosti, úd za údem. Jakmile byl Golem dotvořen v představě, duchovní potenciál mohl být převeden do hliněné formy a mohl ji ve skutečnosti i oživit. Jak uvádí význačný znalec židovské mystiky Aryeh Kaplan, „metodu vytvoření Golema by neměl zasvěcenec provádět sám, ale měl by ho vždy doprovázet jeden nebo více kolegů. Golem se musí tvořit z panenské země vzaté z místa, kde ještě nikdy žádný člověk nekopal. Prsť se musí hníst čistou pramenitou vodou vzatou přímo ze země. Pokud se voda nabere do jakékoliv nádoby, nemůže se už použít. Lidé, kteří Golema tvoří, se před započetím této činnosti musí dokonale očistit jak fyzicky, tak duchovně. Během vytváření Golema musí mít na sobě čistá roucha,“ a tak dále. Ale to se již ocitáme před mnoha sty lety v samém srdci pražského židovského ghetta…

GOLEM

Doba prvního výskytu
konec 16. století

Přibližný čas výskytu
průběžně po celý den – mimo sobotu

Místo výskytu
pražské Židovské Město

Podoba zjevení
hliněný obr

Charakter zjevení
pracovité, poslušné, ve špatných rukou nebezpečné

Zvláštní znamení
funí, jde z něj strach

Jednou z nejpozoruhodnějších lokalit Starého Města, ať již z hlediska historického, architektonického nebo turistického, je pravděpodobně Židovské Město – respektive jeho pozůstatky. I když značná část původního Židovského Města byla zbořena, ještě stále zde zůstalo mnoho důkazů o tom, že tudy prošly dějiny pražského židovského národa. Genius loci byvšího Židovského Města je nepopiratelný, a jistě se všichni shodnou na tom, že jeho středobod tvoří prostor mezi Staronovou synagogou a Starým židovským hřbitovem. Když zemřel jeden z nejslavnějších obyvatel této lokality, učený rabi Löw, byl pochován právě zde, na jednom z nejtajemnějších míst Prahy dávného středověku a jednom z nejpamátnějších židovských pohřebišť vůbec.

Hřbitov byl založen zhruba v 1. polovině 15. století; měl nahradit starší hřbitov ležící přibližně v místech dnešní Vladislavovy ulice. Ovšem Praha se rozrůstala, a když bylo roku 1348 založeno Nové Město, židovský hřbitov musel být zlikvidován. Nynější židovský hřbitov na Starém Městě přijal do své země posledního mrtvého roku 1787 a k dnešnímu dni je zde možno nalézt několik tisíc náhrobních kamenů a tumb. Na východní straně s hřbitovem sousedí Klausová synagoga, z jižní strany do hřbitovního prostoru vniká synagoga Pinkasova. Nejstarší náhrobek pochází z roku 1439, je zde i tumba slavného Mordechaje Maisela a poblíž, těsně u hřbitovní zdi, stojí tumba již zmíněného rabína Jehudy Löwa ben Becalel, jedné z nejproslavenějších postav pražského Židovského Města vůbec, zakladatele slavného rabínského semináře, kabalisty, údajného mocného čaroděje a tvůrce Golema. Dodnes sem přicházejí desítky těch, kteří věří, že pokud položí na jeho náhrobek kamínek, jenž přinesli z místa jim drahého, a přitom si něco budou upřímně přát, jejich přání se splní.

O tomto náhrobku koluje mnoho pověstí. Jedna z nich praví, že po boku rabiho Löwa a jeho manželky měl spočívat jejich syn. Ten však zemřel v Kolíně, a tam byl také pochován. Vnuk rabiho Löwa se proto domníval, že na jeho místo má nárok on. Židé však nebyli v této věci jednotní, a tak se rozhodli, že o radu požádají toho nejpovolanějšího, tedy přímo rabiho Löwa. Vypravili se na hřbitov, obrátili se čelem k náhrobku svého slavného učitele a čekali na znamení. Po chvíli začal náhrobek sténat jako velice starý člověk, který už nemůže unést tíhu života, a hrobka se rozestoupila – mrtvý Löw jim dal svolení.

Za pár let vnuk rabiho Löwa zemřel a jeho tělo uložili právě sem, tedy do hrobu jeho děda. Té noci se hrobka sama od sebe zase zavřela.

Rabi Löw se pravděpodobně narodil ve starém městě Wormsu ve zbožné židovské rodině. Otec byl rabín a v mužské linii pocházel z rodu krále Davida. Syn dostal jméno Jehuda Löw podle jednoho verše Bible, protože údajně přišel na svět proto, aby chránil židovský národ před nebezpečenstvím křesťanských pomluv a nástrah. Když chlapec trochu povyrostl, byl poslán do ciziny, aby se mohl dále vzdělávat. Tak se mladý Jehuda dostal do Prahy, kde poznal Perl, dceru rabiho Reicha Šmelkeho. Zasnoubili se, ale Jehuda zamířil nejprve do Lublinu, kde měl u jistého židovského vzdělance a slavného duchovního završit svoje studia. V té době přišel Šmelke jakousi nešťastnou transakcí o všechny peníze, a tak vzkázal Löwovi, že není schopen vyplatit dceři věno, pročež ho zprošťuje zásnubního slibu. Nato Löw odpověděl, že věří v boží pomoc a zrušení slibu vezme v potaz jedině tehdy, jestli Reich Šmelke provdá dceru za někoho jiného.

Léta běžela a Löw zůstával své snoubence věrný. Studoval, projel mnoho měst a zemí, a přiblížil se den, kdy se měl vrátit do Prahy. Perl si mezitím otevřela malý krámek s potravinami, aby přispěla rodičům na obživu. Jednoho dne, kdy Prahou právě táhly vojenské oddíly, projel okolo jejího krámku neznámý jezdec, nabodl na meč bochník chleba a chtěl zmizet pryč, když vtom z krámku vyběhla Perl se slzami v očích a začala cizího muže snažně prosit, ať jí za bochník zaplatí. Jezdec se podivil, proč tolik pláče pro jeden bochník chleba, a tak mu nešťastná dívka vypověděla, v jaké je zoufalé situaci, že musí nejen střádat na věno, ale ještě k tomu živit staré rodiče, kteří zůstali zcela bez prostředků. Jezdec pokýval hlavou, hodil zmatené dívce jakýsi pytlík a ujel. Perl se vrátila do krámku, nahlédla do pytlíku a užasla – byl plný zlata. V tu chvíli ale už celé Židovské Město mluvilo o tom, že tudy projel prorok Eliáš, kdekdo ho totiž na vlastní oči viděl…

Zakrátko přibyl do Prahy rabi Löw, nastěhoval se do jednoho domu v Široké ulici, nad dveře nechal vytesat lva s hroznem na znamení svého původu a vzal si Perl za ženu. Stal se z něj vážený občan a poté i vrchní rabín pražský, a v této funkci setrval až do smrti.

Život rabiho Löwa však nebyl naplněn pouze oddanou službou Židům, ale také dalšími a dalšími studii. Ne vždy šlo výhradně o knihy náboženské, a tak se okolo rabiho vznášela nejedna záhada a jeho kroky halilo nejedno tajemství. Snad také proto měl rabi Löw mnoho vážených a vysoce postavených přátel i mimo Židovské Město. Říká se, že býval častým hostem u Rudolfa II. Ale než se tak stalo, odehrála se jedna podivuhodná příhoda:

V těch dobách se proti Židům osud opět obrátil zády. Stalo se, že několik židovských dětí si hrálo u zdi ghetta, házelo kamením a nešťastnou náhodou trefilo vysoce postaveného katolického duchovního, který zrovna procházel okolo. Ten se velice rozhněval a poštval na Židy celé město. Strhl se poprask, a tak se zpráva o potupě duchovního dostala až k samému císaři. Zakrátko se po městě rozhlásilo, že Židé budou co nevidět vykázáni z Prahy. Jakmile se o tom doslechl rabi Löw, neprodleně se vydal k císaři, aby ho požádal o slitování, ale marně. Stráže ho nepustily ani na první nádvoří. A tak musel rabi najít jiné řešení. Rozhodl se, že když nesmí promluvit s císařem v jeho komnatách, překvapí ho na cestě – toho času se císař zrovna vracel odkudsi z ciziny na Pražský hrad. Rabi počkal u jednoho brodu, zastoupil císařskému spřežení cestu a vztáhl ruku. Koně se začali stavět na zadní, kočár se zastavil a dotčený císař rozkázal, ať toho, kdo mu brání v cestě, na místě zastřelí. Jenže každá kulka, kterou proti rabimu vystřelili, se proměnila v maličký kvítek a rabimu ani v nejmenším neublížila. Rudolf II. vyhlédl z okénka a nevěřil vlastním očím. Vystoupil a zeptal se rabiho, jak něco takového proboha dokázal. Rabi Löw se jen hluboce uklonil, podal císaři prosebný list, ve kterém žádal o slyšení, a dál stál proti koňskému spřežení jako solný sloup. Císař pochopil, že proti němu stojí člověk nadaný mimořádnými schopnostmi, a tak svolil.

Nazítří rabi Löw císaři vysvětlil, k jakému došlo omylu a že za všechno může nevinná hra malých dětí. Císař odvolal nařízení, přikazující vypovězení Židů z Prahy, a od těch dob se stal rabi Löw v císařských komnatách častým hostem. A nejen to, čas od času lidé v úzkých uličkách ghetta zahlédli Rudolfa II., jak míří k domu rabiho Löwa do Široké ulice. Někdy prý dokonce přicházel v doprovodu dvorního astrologa, jehož jméno bylo Tycho de Brahe, a tehdy se za zdmi rabiho domu děly podivné věci.

Jednou prý Rudolf II. zatoužil spatřit na vlastní oči syny Jákobovy. Vyvolat dávné předky z hrobů nebyl pro zběhlého kabalistu velký problém, a tak rabi Löw souhlasil – s tím, že se císař nebude smát, až praotce otců spatří.

Císař se usadil, oblohu proťal blesk a za chvíli se zjevil první ze synů Jákobových, po něm druhý, třetí… císař viděl všech dvanáct synů Jákobových, kteří v pradávných dobách dali jméno dvanácti kmenům izraelským. Jeho nadšení nebralo konce. Jenže pak se dostavil samotný Jákob v doprovodu své ženy Ráchel. Císař se pozorně zadíval na otce otců a začal přemýšlet, odkud jen toho člověka zná. A pak si uvědomil, že mu tahle dvojice připomíná dva žebráky, kteří den co den stojí u Kamenného mostu a žebrají o almužnu. A začal se smát. V tu chvíli oblohu znovu proťal blesk, zjevení zmizelo, dům se zatřásl v samých základech, strop puknul a rabi měl co dělat, aby císaře dostal včas mimo dosah temných sil, do bezpečí.

Říká se, že puklina ve stropě zmizela až o půlnoci 20. ledna roku 1612, tedy na samém konci dne, kdy císař Rudolf II. zemřel.

Pravděpodobně nejznámější pověst, která se váže k pražskému Židovskému Městu, vypráví o Golemovi. Existuje tolik variant, kolik je vypravěčů, ale všichni se shodují v jednom – Golem je jakýsi obrovský hliněný tvor, umělý člověk či bytost s nadlidskou silou, která za určité situace a v určitou chvíli ožívá. Proč se tomu tak děje, v tom už se pověsti rozcházejí.

Stvořit umělý život bylo v lidské společnosti dávným snem. Především v tradiční židovské kabale lze často narazit na spekulace o vytvoření jakéhosi homunkula. Už v knihách Eliezera z Wormsu z 11. století jsou uvedeny četné recepty a nejrůznější návody, jak takovou umělou bytost sestavit. Podle tradice se jedná o sochu velkého člověka, vyrobenou z červené hlíny a oživenou magickými formulemi za pomoci mystického božího jména Emeš, které je napsané na čele této bytosti, anebo na proužku papíru – šému, který se této bytosti vkládá do úst. Slovo šém pochází z hebrejského výrazu šem ha-meforaš, což znamená boží jméno o čtyřech písmenech neboli tetragramaton. Jakmile umělá bytost ožije, vztyčí se a koná, jak jí kdo přikáže. Pokud by bylo kouzelné slovo, jež funguje jako zaříkadlo, zničeno nebo smazáno, bytost se rozpadne v prach. V aktivním stavu slouží jako chrámový pomocník anebo k ochraně během pogromů. Někdy bývá tento umělý člověk představován také jako žlutý bezvousý mongoloid se šikmýma očima. Většina pověstí se shodne v předpokladu, že Golem ožívá proto, aby pomohl Židům, když se ocitnou v nebezpečí, ale zdaleka ne všechny příběhy takto končí.

Bylo to roku 1580, kdy se nad pražskými Židy začala opět stahovat mračna. Vznikaly nepokoje a rabi Löw pochopil, že je třeba jednat. A tak šel do synagogy, kde se modlil a prosil o pomoc. Když ukončil modlitby, začal rozjímat, a vtom k němu dolehlo: „Stvoř z hlíny Golema a s jeho pomocí znič všechny, kdo žijí ve vzájemné nenávisti a chtějí židovský národ rozeštvat.“