Andrea Tvrdá

CANISTERAPIE

Zvíře v sociálních službách

Copyright © Andrea Tvrdá, 2020

Photos © archiv autorky, 2020

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2020

ISBN 978-80-7428-366-6 (tisk)

ISBN 978-80-7428-418-2 (EPUB)

ISBN 978-80-7428-419-9 (MOBI)

Chtěla bych touto cestou poděkovat své úžasné rodině, svým skvělým kolegům v ELVA HELP a všem inspirativním lidem, které díky své profesi potkávám – děkuji za vás a vaši podporu!

Tuto knihu věnuji všem svým psům, těm již zemřelým, současným i těm budoucím, zejména za ty nejpoučnější lekce z lidsko-psích interakcí, které mě nepřestávají uvádět v úžas!

O AUTORCE

O kynologii se aktivně zajímám od svých 10 let, kdy jsem poprvé získala svého vlastního psa a navštěvovala Svazarm (dnes ZKO). Byl to start, počátek.

Prošla jsem obdobím sportovního výcviku malých plemen, výstav psů, chovu psů, střihovou úpravou psů, domácí dočasnou péčí o štěňátka z popelnic, agility, pomáháním v útulku pro psy – korekce narušeného chování psů, canisterapií a tréninkem psů asistenčních i vodících, pachovými pracemi, záchranářským výcvikem. Mnohé popsané aktivity provozuji dodnes.

První neoficiální návštěvy dětí s postižením s mým psem proběhly v roce 1997.

Věnovala jsem se a stále věnuji mnoho svého času k sebevzdělávání zejména ve směru humanitním a environmentálním, se specializací na sociální práci, kynologii a komunikaci s lidmi a komunikaci se zvířaty (speciálně ve formě metod výchovy, tréninku a interakcí).

V domácnosti žijeme stále se 6–8 psy, dvěma krotkými holoubky a rybičkami.

V současnosti jsem členem týmu lektorů MPSV a Asociace vzdělavatelů, v oblasti problematiky zvířete v sociální práci. Od roku 2003 pracuji jako sociální pracovník – terapeut a trenér zvířat v sociální práci v organizaci ELVA HELP, kde mám tu čest spolupracovat s perfektním týmem lidí.

ÚVOD

Je začátek roku 2019 a já dokončuji korektury rukopisu. Předkládám tak laskavému čtenáři knihu, kterou si dovoluji sepsat po více než 35 letech chovu psů a po více než 20 letech praxe v tematice „pes a osoby s postižením či nemocí“. Přesto jsem si vědomá toho, že uběhne dalších pár let a já budu vědět, že mnohé kapitoly této knihy potřebuji doplnit či přepsat. Stále jsem totiž v pokorném procesu učení se, stále nemohu říci, už o tom vím a znám dost nebo dokonce vše!

Věc tedy posuzuji z pozice vlastní praxe a vlastního vzdělávání se v oboru kynologie, tréninku zvířat, sociální práce, komunikačních dovedností, terapeutických procesů apod. Od roku 1982, kdy jsem se začala aktivně zabývat kynologií, došlo k neuvěřitelným změnám a posunům v oblasti výchovy a výcviku psů a v oblasti možností působení psů. Momentálně, v roce 2015–19, již bezpečně víme, že nemůžeme automaticky přistupovat ke psu jen jako ke tvorovi, který dovede reagovat na náš pozitivní či negativní nátlak a odměnu. Víme, že jde o bytost nadanou citem, instinkty, schopností sociálních interakcí, empatického vnímání a řetězení, chápání v konceptech apod. Právě v oboru zvíře v sociální práci, kam zooterapie spadá, musíme vždy s těmito všemi aspekty počítat a každý projekt v tomto oboru nejprve podrobit analýze, která má následně primární vliv na naše další postupy.

AASW (zvíře v sociální práci) je ucelený obor, kde jsem identifikovala šest základních oblastí. Jeho podstatou jsou metody sociální práce zaměřené zejména na umění měkkých dovedností a odborná práce se zvířetem. Svým působením má mezioborový přesah do řady nelékařských a humanitních směrů. Díky aktivní přítomnosti zvířete v roli prostředníka až partnera, přesah zasahuje i do zoologie ve své nejširší podstatě. Tento obor si tedy vyžaduje pracovníky vzdělané multidisciplinárně, navíc nadané empatií a smyslem pro kooperaci se zvířetem a interakci s lidmi.

Ráda bych, aby jasně vyznělo, že základním poselstvím této publikace je výzva:

„Cest ku podpoře a pomoci lidem prostřednictvím zvířat je mnoho! Jděte libovolnou cestou, ale vždy, v jakémkoli okamžiku, buďte těmi, kteří umějí přesně říci co, jak a proč momentálně dělají a kam tím míří!“

Jen to je bezpečné pro terapeutické zvíře a jen to je korektní pro klienty.

Takže – šťastnou cestu!

ZOOTERAPIE

Zooterapie je naprosto klíčový fenomén pro celý velký obor nazvaný zvíře v sociální práci. Její spontánní vliv nemůžeme eliminovat ani z naprosto běžného soužití člověka se psem jako mazlíčkem a není k tomu nutná žádná znalost problematiky. Zooterapie pojme jakékoli zvíře, dokonce i hmyz, na jedné straně a člověka v jakémkoli věku, kondici, zdravotním stavu, psychickém stavu a sociální situaci. Prvky jejího vlivu můžeme najít i ve výkonu služební kynologie, kde vůbec na terapii klientů necílíme. Pes v zooterapii, tedy canisterapii, hraje jedinečnou roli, pro svou schopnost vlastní angažovanosti.

Zooterapie je pro mě osobně i po mnoha letech praxe stále fascinující a plná naplňujících okamžiků. Fotografie z praxe, zejména při zooterapii s dětmi, jsou velmi roztomilé, plné lásky, radosti, hravosti a mnohdy až dojímají. Právě přímo z praxe mohu potvrdit a myslím, že mi mnozí kolegové dají za pravdu, že ty nejúžasnější okamžiky, trvající ovšem v řádu vteřin či pár minut, přijdou vždy ve chvílích neočekávaných, a tedy bez fotodokumentace. Navíc v nich probíhá něco, co fotografie stejně nemůže plně zachytit a vypovědět – vteřiny pochopení, souznění, náhlého „propojení“…

Díky opravdu dlouholeté praxi v zooterapii již mohu zmínit několik situací, kdy jsem byla svědkem momentu, který se dá nazvat zázrakem. Náhlé „probuzení“ pacienta ze změněného stavu vědomí. Aktivní zahájení rozhovoru od osoby, která byla zatím vedena za hluchoněmou. První samostatné, vědomé krůčky po schodech nahoru a dolů, bez dopomoci. První vědomý a cílený pohyb prstů a ruky u „nefunkční“ končetiny apod. Vše zejména díky vlivu přítomnosti terapeutického zvířete – psa. Také musím zmínit „zázraky“, kdy jsem přítomná okamžiku naprosto spontánní akce zvířete, z jeho vlastní vůle, směrem ke klientovi ve správnou chvíli a účelnou formou – přestože k tomu zvíře nikdy nebylo cíleně učeno.

Poctivé je ale zdůraznit, že tyto zázraky se dějí velmi ojediněle a jsou součástí dlouhého času častých návštěv u klientů a sebevzdělávání se, kde právě hledám cesty, techniky a metody, které by mohly nejúčinněji pomoci. Základem je ale o zooterapii něco vědět, a proto se nyní zaměříme na teorii, která popíše definice a rozbor, typy, druhy a formy a také názvosloví, se kterým se v tomto oboru budeme setkávat.

Definice

Zooterapie je obor speciálního vedení zvířete a soubor úkonů a dovedností terapeuta s cílem využít pozitivního vlivu zvířat na bio-psycho-sociálno-spirituální složky člověka. Odborně prováděná plně zapadá do ucelené rehabilitace jako součást sociálních služeb, vzdělávacího procesu, součást ozdravného procesu i krizové intervence.

Podle Velemínského (2007) je zooterapie obecný pojem pro využití zvířete ke zvířetem podporované terapii, je to souhrnný termín pro rehabilitační metody a metody psychosociální podpory zdraví, které jsou založeny na využití vzájemného pozitivního působení při kontaktu mezi člověkem a zvířetem.

Johannes Odendaal (2007) ve své publikaci „Zvířata a naše mentální zdraví“ zmiňuje, že Boris Levinson (1962) ve své první práci z oboru využití zvířete při terapii užil přímo výrazu „pes jako koterapeut“ – řekli bychom spoluterapeut nebo asistent terapeuta. Levinson (1962) se o pozitivním vlivu zvířat zmiňuje ve spojitosti s psychoterapií – „Psychoterapie využívající vlivu zvířat“.

Ať již definujeme zooterapii jakkoli, vždy jde o činnost člověka spolupracujícího se zvířetem, tedy jde o práci týmu.

Zooterapeutický tým

Základní zooterapeutický tým je složen ze zooterapeuta-kompetentní osoby (vzdělání, výcvik, kontrola, osobnost, etika) a zvířete, které je k činnosti připraveno co do socializace, výchovy, výcviku – tedy je atestováno, zdravotního stavu, kondice a z hygienicko-epidemiologického hlediska (prevence a řešení parazitů vnějších a vnitřních, očkování atd.). Tým můžeme flexibilně rozšířit podle individuálních potřeb klientů (např. o rodiče dítěte, o pedagoga, o logopeda, o fyzioterapeuta a jiné). Eventuální, např. dočasnou, alternativou může být i tým složený z psovoda (majitel psa, má psa pod kontrolou) s atestovaným psem a zooterapeuta bez psa. Zooterapeutický tým nelze složit z psovoda s atestovaným psem a z jiného odborníka (logopeda, např.), stále tu pak chybí osoba se znalostí problematiky zooterapie.

Zooterapeut, v případě psa tedy canisterapeut, tedy není jen majitel psa s atestem terapeutického psa, má to být řádně o zooterapii (canisterapii) proškolená osoba, s odpovídajícím vzděláním a dovednostmi a osobním potenciálem, ale tuto problematiku budeme popisovat dále.

Rozbor

Nyní je nutno projít si základním rozborem oboru zooterapie. Dobré je připomenout, že mnohé je slepě převzato ze vzoru praxe v USA, kde je zooterapie vedená zcela jinak. Do naší české praxe není problém převzít základní rozbor, jen jeho užití v praxi se muselo nutně posunout podle našich zvyklostí a legislativy. Zooterapii můžeme dělit podle druhu spolupracujícího zvířete.

Zooterapii dělíme na tyto druhy:

– felinoterapie (kočky)

– canisterapie (psi)

– delfinoterapie (delfíni)

– hipoterapie (koně)

– ornitoterapie (ptáci)

– caviaterapie (morčata)

– insektoterapie (hmyz – např. pakobylky, strašilky) a další

Obecné cíle zooterapie

Již spontánní přítomnost krotkého zvířete působí pozitivně. Cíleně můžeme pozitivně působit i na osoby bez nemoci či postižení, nepohody, smutku.

Přítomnost zvířete je prostě fenoménem samo o sobě a při cílené práci s ním můžeme mnohé pozitivně podpořit, posunout, například v těchto oblastech:

– hrubá motorika

– jemná motorika

– oční kontakt

– oko–ruka

– uvolnění napětí

– odvedení pozornosti

– aktivace fyzická, psychická

– vzpomínání, paměť

– změna v emočním prožívání

– hladina motivace

– změna ve fyziologických procesech (některé hormony a některé jejich prekurzory, tlak, salivace, oční míhání, peristaltika střev, uvolnění-napětí spasmů)

– komunikace

– stimulace smyslů (zrak, sluch, hmat, chuť, čití, čich)

– podpora kognitivních funkcí (poznávací funkce)

– stimul k tělesné aktivitě (od uvolnění-relaxace po akci – jemná, hrubá motorika)

– psychický stimul (nálada, emoce)

– sociální chování

– osvěta, ukázka

– rozvoj her, fantazie, kreativnosti

apod.

Zooterapii můžeme poskytovat následujícími metodami, a to podle toho, jakou zakázku s klientem nebo klienty naplňujeme – něco je naučit, vnést jim do života nějakou pozitivní změnu, podpořit nějaký ozdravný proces. Například, pokud mě jako zooterapeutický tým (mám terapeutického psa a terapeutického ptáka) poptá vedoucí sociálních služeb v domově seniorů, s dotazem, zda bych k nim mohla docházet za klienty, trochu je potěšit a vnést novou aktivitu do jejich životů, možnost se potěšit s pejskem, popovídat si o zvířatech…, pak jde jednoznačně o zakázku na poskytnutí zooterapie – metody AAA. Zakázka na metodu AAT by zněla asi takto: „Rádi bychom s vámi konzultovali postup a techniky práce zooterapie s některými našimi klienty a pak se s vámi domluvili na pravidelných setkáních s těmito klienty.“ (Zakázce věnuji samostatnou kapitolu.)

K výkonu podpory procesu terapie – AAT nutně musím znám klientovu anamnézu životní i anamnézu jeho nemoci či postižení. Vnímání a úhel pohledu, osobnost, názory a postoje člověka formuje mimo jiné i forma průběhu života. Prožil klient život v bytě, v 7. patře panelového domu na sídlišti, nebo na farmě s hospodářskými zvířaty, vedle polí a lesa? I tato část životní anamnézy bude mít jistě vliv na to, jak a zda vůbec službu zooterapie klient přijme a také jaký styl práce jako terapeut mám zvolit. Anamnéza nemoci má ohromný vliv, je velký rozdíl, jestli je 50letý klient na vozíku od svých 5 let, anebo jestli, coby aktivní sportovec, usedl na invalidní vozík až ve 40 letech. Jde o diagnózu vrozenou, nebo získanou? Pokud jde o handicap získaný úrazem – existuje viník, nebo šlo o nešťastnou náhodu? To vše, a mnohé další, je v pozadí procesu sžití se člověka s jeho zdravotním stavem či kondicí. Dobrá znalost těchto všech okolností je teprve podkladem k zahájení procesu v terapii.

Zooterapie má k dispozici tyto základní metody:

– AAA – Animal assisted activities (zvíře asistující aktivaci)

– AAE – Animal assisted education (zvíře asistující výuce)

– AAT – Animal assisted therapy (zvíře asistující terapii)

– AAI – Animal assisted intervention (zvíře asistující intervenci)

– AACR – Animal assisted crisis response (zvíře asistující krizové intervenci)

Intervencí zde rozumíme vnější zásah do nějakého procesu za účelem jej ovlivnit (pozitivně).

AAA – může být poskytována terénní (návštěvní) službou, dlouhodobě, opakovaně i jen jednorázově, poskytuje obecné cíle zooterapie, znalost klientovy anamnézy a diagnózy není podmínkou, jde o nejrozšířenější metodu mezi dobrovolníky v oboru zooterapie. Velmi často používá pomůcek a předmětů, se kterými během akce manipuluje zvíře anebo klient. Zkušený zooterapeut může vyvinout novou dílčí techniku práce se zvířetem v metodě AAA.

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který každých 14 dní navštěvuje 2 oddělení v pobytovém zařízení pro seniory a to od 15.00 do 16.00 hod. ve společenské místnosti. Senioři dobrovolně, dle vlastního úsudku, hodinku se zvířaty absolvují. Dále tento zooterapeutický tým navštíví pokoje, kde leží senioři se sníženou motorickou schopností, upoutáni na lůžku. Senioři (klienti) mohou zvířata hladit, povídat si o nich a zavzpomínat. Dojde, z větší části zcela nevědomě, k mnoha prospěšným procesům na úrovni psychosociální i fyziorehabilitační. Procesy jsou nevědomé z pozice klienta i z pozice zooterapeuta. Aktér-zooterapeut míří na obecné cíle.

AAE – může být poskytována terénní (návštěvní) službou, dlouhodobě, opakovaně i jen jednorázově, naplňuje obecné cíle zooterapie i individuální cíle skupiny či jedinců, znalost klientovy anamnézy není podmínkou, znalost diagnózy podmínkou je, jde o méně rozšířenou metodu mezi dobrovolníky v oboru zooterapie a zooterapeuty. Velmi často používá pomůcek a předmětů, se kterými během akce manipuluje zvíře anebo klient. Zkušený zooterapeut může vyvinout novou dílčí techniku práce se zvířetem v metodě AAE nebo ucelenou metodiku zaměřenou např. na konkrétní cílovou skupinu nebo na konkrétní cíl.

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který každých 14 dní navštěvuje 2 rehabilitační třídy ve speciální škole a to od 9.00 do 11.00 hod, 40 minut v každé třídě o 8 žácích. Spolu s pedagogem byl předem ujednán plán – výstupy a cíle jednotlivých žáků (klientů). Děti mohou zvířata hladit, povídat si o nich a spolupracovat s nimi, pozorovat je a zapojovat je do své činnosti. Dojde, zcela vědomě, k mnoha prospěšným procesům na úrovni zejména kognitivní, ale i psychosociální i fyziorehabilitační. Procesy jsou většinou nevědomé z pozice klienta, ale z pozice zooterapeuta je na tyto přímo cíleno. Aktér-zooterapeut míří na edukační cíle klienta, zároveň naplňuje cíle obecné. Z této praxe je veden záznam o procesech s klientem.

Pozor na častou záměnu, kdy aktivace (AAA) poskytovaná zrovna v prostředí školského zařízení je nazývána automaticky edukační metodou (AAE) přesto, že se cíleně nepracuje s ohledem na diagnózu a edukační cíl každého jednoho dítěte.

AAT – může být poskytována terénní (návštěvní) službou, dlouhodobě – opakovaně, naplňuje obecné cíle zooterapie a zejména individuální cíle skupiny či jedinců, znalost klientovy anamnézy i diagnózy je podmínkou, jde o méně rozšířenou metodu mezi zooterapeuty. Často používá pomůcek a předmětů, se kterými během akce manipuluje zvíře anebo klient. Zkušený zooterapeut může vyvinout novou dílčí techniku práce se zvířetem v metodě AAT nebo ucelenou metodiku zaměřenou např. na konkrétní cílovou skupinu nebo na konkrétní cíl či procesní postup. Aktér-zooterapeut primárně míří na cíle terapeutické a zároveň naplňuje obecné cíle zooterapie.

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který každých 7 dní navštěvuje denní centrum pro děti s autismem a to od 9.00 do 10.00 hod., o 6 dětech. Spolu se sociálním pracovníkem byl předem ujednán plán – výstupy a cíle jednotlivých dětí (klientů) i jako skupiny. Děti mohou zvířata hladit, povídat si o nich a spolupracovat s nimi, pozorovat je a zapojovat je do své činnosti, mít s nimi a skrze ně interakce. Dojde, zcela vědomě, k mnoha prospěšným procesům na úrovni psychosociální i fyziorehabilitační. Procesy jsou většinou nevědomé z pozice klienta, ale z pozice zooterapeuta je na tyto přímo cíleno – zvíře je vedeno záměrně k takové činnosti a úkonům, aby tato měla silný potenciál vyvolat konkrétní reakce u konkrétního dítěte.

AAI – může být poskytována terénní (návštěvní) službou, krátkodobě i jen jednorázově, naplňuje zčásti obecné cíle zooterapie, ale je plně zaměřena na zcela individuální, konkrétní cíl skupiny či jedince, znalost klientovy anamnézy i diagnózy podmínkou je, jde o velmi málo rozšířenou metodu mezi zooterapeuty. Může používat pomůcky a předměty, se kterými během akce manipuluje zvíře anebo klient. Zkušený zooterapeut může vyvinout novou dílčí techniku práce se zvířetem v metodě AAI nebo ucelenou metodiku zaměřenou např. na konkrétní cílovou skupinu nebo na konkrétní cíl či procesní postup. Aktér míří na cíl konkrétní osoby v kontextu s konkrétními projevy její diagnózy ve spojitosti s nějakou konkrétní situací.

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který byl povolán k interakci rodinou, která pečuje o 9leté dítě s Aspergerovým syndromem a střední mentální retardací. Rodina spolupracuje s pedagogy a soc. pracovníky a socioterapeuty. Ve škole i v domácnosti nedochází k nesouladu. Dítě je v psychickém diskomfortu, který se ihned promítá somaticky bolestí břicha a zácpou, jen pokud je hrubě narušen stereotyp chodu rodiny a školy a zvláště, pokud je tato výjimka směrována na dítě (návštěva sociálních pracovníků doma, návštěva u lékaře, dovolená na předem neznámém místě apod.). Rodina plánuje s dítětem návštěvu zubaře. AAI spočívá zejména v tom, že spolu s rodiči a s lékařem zubní ordinace byl předem ujednán plán – výstupy a cíl, jednotlivé kroky. Cílem je zmírnit až eliminovat psychickou nepohodu u dítěte během a po procesu u lékaře. Po procesu léčby chrupu zooterapeut již s rodinou nepracuje, jde o cílený vstup k řešení konkrétní situace. Zooterapeut tedy sestavuje plán práce s dítětem s Asperg. syndromem s ohledem na cíl – v klidu a bez psychických následků zvládnout návštěvu zubaře, funkčně do něho zapojí terapeutické zvíře.

Dítě může zvířata hladit, povídat si o nich a spolupracovat s nimi, pozorovat je a zapojovat je do své činnosti, mít s nimi a skrze ně interakce. Dojde, zcela vědomě, k mnoha prospěšným procesům na úrovni psychosociální i fyziorehabilitační. Procesy jsou většinou nevědomé z pozice klienta, ale z pozice zooterapeuta je na tyto přímo cíleno – zvíře je vedeno záměrně k takové činnosti a úkonům, aby tato měla silný potenciál vyvolat konkrétní reakce u konkrétního dítěte s konkrétním cílem.

AACR – dělíme na dva základní směry:

1) osobní

2) v rámci IZS

Může být poskytována terénní (návštěvní) službou, krátkodobě, střednědobě či dlouhodobě i jen jednorázově, naplňuje z části obecné cíle zooterapie, ale je plně zaměřena na zcela individuální konkrétní cíl skupiny či jedince, znalost klientovy anamnézy i diagnózy se zaměřením na aktuální stav, je podmínkou. Jde o velmi málo rozšířenou metodu mezi zooterapeuty. Může používat pomůcky a předměty, se kterými během akce manipuluje zvíře anebo klient. Zkušený zooterapeut může vyvinout novou dílčí techniku práce se zvířetem v metodě AACR nebo ucelenou metodiku zaměřenou např. na konkrétní cílovou skupinu nebo na konkrétní cíl či procesní postup. Aktér míří na cíle krizově intervenční, tedy u konkrétní osoby v konkrétní situaci na daném místě a právě v daný čas.

1) Osobní

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který byl povolán pracovníkem pobytového centra pro seniory, kam ve zrychleném krizovém řízení přijali klienta-seniora, jehož dům a hospodářství podlehly plně zkáze požáru. Takovou osobu navštěvuje tým opakovaně a komunikaci vede v režimu krizové intervence. Pomalu poskytuje možnost podpory pro to, aby bylo možno trauma pochopit a přijmout, dále následně postoupit v adaptaci na nové životní prostředí.

2) V rámci IZS

Můžeme si představit zooterapeuta s králíčkem a psem, který byl povolán pracovníkem KOPIS[1] k součinnosti. Vzhledem k mimořádné události (MU) bylo zprovozněno evakuační centrum pro oběti MU. Zooterapeut musí znát pozici, skladbu součinných organizací a jedinců, počet, stav a rozptyl věkové kategorie obětí MU, hrubý popis míry traumatu obětí.

Na místě se zooterapeut hlásí veliteli zásahu a dále se řídí jeho pokyny. V evakuačním centru zahajuje proces AACR, kde je cíl v AACR obecný (zmírnění dopadu MU na psychiku obětí – prevence PTSP[2]) i cíl konkrétní, podle potřeb součinných organizací a osob.

Později podrobněji AACR rozebereme v samostatné kapitole, je zajímavá a vyžaduje si pozornost.

Zooterapie má tyto formy:

a) Podle počtu klientů:

– individuální

– skupinová (malá skupina – do 5 osob, velká skupina nad 5 osob)

b) Podle stylu a frekvencí terapie:

– terénní forma (tým pravidelně dochází za klientem/y do jejich sociálního prostředí – do školy, do stacionáře, do domova, domů do rodiny atd.)

– ambulantní forma (klient/i dochází za týmem do prostředí týmu)

– pobytová forma (klienti i tým jsou společně v jiném prostředí krátkodobého pobytu, např. 14 dní v léčebně, 7 dní na letním táboře apod.)

V zooterapii známe například tyto techniky:

– observace

– hry zaměřené na různé dovednosti (motorické, sociální, komunikační, soustředění atd.)

– naslouchání

– rozhovor

– motivační aktivity

– péče o zvíře či mazlení se zvířetem

– vycházka s nácvikem porozumění

– nácvik dovedností (augmentativní a alternativní komunikace, sociální dovednosti, sebeobsluha apod.)

– polohování (rehabilitační a relaxační)

– krizová intervence

– techniky sociometrické

– prožitková technika

a tak dále.

Poznámka: Polohování – jednoduše řečeno postup, kdy je klient ve své oblíbené poloze v leže a zvíře při něm leží, relaxují, přičemž se zvíře klienta může dotýkat cíleně na místě, které je vnímavé k čití, které chceme takto stimulovat. Toto samozřejmě nelze praktikovat př. s delfínem.

V Zooterapii známe tyto koncepční metody:

– speciální metoda pro osoby s poruchou autistického spektra – PAS (observačně strukturální canisterapie)

– speciální metoda pro osoby komunikující alternativním způsobem (př. neslyšící – znaková řeč)

Osobně mám zkušenosti i s caviaterapií a ornitoterapií. Morčátka jsou naprosto jedinečné bytosti, které vřele doporučuji k možné terapii. Naše stádečko 5 morčátek se účastní pravidelně setkání větších skupin klientů (rodiny s dětmi s postižením), kde mají za úkol zaujmout k pozorování a motivovat k hrubé i jemné motorice. Tento druh terapie provozujeme již léta, ale jde jen o velmi okrajovou část naší činnosti. Pracujeme s morčátky našich klientů (například rodin s dětmi s autismem), vzpomenu na intervenci, kterou jsme učinili v rodině s chlapcem s PAS, který nemluvil. Rodiče uvažovali o asistenčním psu a největší zakázkou bylo, aby dítě začalo mluvit. Po hlubším šetření jsme od nápadu psa do rodiny spolu s rodiči ustoupili (nedostatek času), v bytě však spokojeně v akvárku tloustlo morčátko, ihned jsme ho tedy zapojili do terapeutického procesu, matka dítěte s PAS byla zaškolena, jak s morčátkem pracovat v nácviku řeči dítěte – a tak vlastní morčátko „začalo učit dítě mluvit“ – řečeno s nadsázkou, neboť ten správný učitel byla samozřejmě maminka chlapce. Morče ani netušilo, že hraje nějakou roli v tomto procesu.

Ornitoterapii u nás zaštiťuje náš krotký a ochočený (od mláděte dokrmovaný a v bytě s lidmi žijící) holub poštovní. Nutno podotknout, že jsme byli velmi překvapeni, jaký vliv tento ptáček má. Domnívali jsme se, že jeho úloha bude pouze okrajová, ale klienti si jej přímo žádají, proto je náš holoubek zapojen do terapií častěji. Po čtyřech letech intenzivní ornitoterapie, kdy holub hrál pasivní roli krotkého zvířete, které se nechá hladit, krmit, nosit na ruce či rameni, jsem zahájila trénink holuba. Metodou pozitivního posilování se holub za 4 týdny naučil mezi 8 různě barevnými papírky vyhledat červený a klovnout do něj, zazvonit na rolničku a klovnout na ústa obrázku obličeje. Tyto dovednosti jsou tedy plně využity k tomu, aby děti ve škole mohly na oplátku holoubkovi ukázat, jak umí barvy ony (nácvik soustředění, rozlišení barev, kooperace hemisfér…), jak jen jedním prstem umí zazvonit na rolničku (jemná motorika, oko–ruka, …) a jak umí pojmenovat části těla v kresbě lidského obličeje – oko, nos, ústa, uši (sebeuvědomění, slovní zásoba, oko–ruka, kooperace hemisfér…). Holub se nyní stále doučuje nové dovednosti, a to v podstatě již na zakázku pedagogů ve speciálních školách pro děti s handicapem – podle toho, které dovednosti jsou pro děti více obtížné či méně atraktivní a kde tedy může holoubek snahu a pochopení dětí podpořit.

Musím upozornit na hrozbu zoonóz. Jak naši psi, morčata, tak holub podstupují veterinární prevenční úkony, jsou pod dohledem veterinárního lékaře. Například možnost přenosu parazitů na člověka je veliká a toho by si měl každý terapeut být vědom a konat v tomto duchu – tedy pravidelně zvířata odčervovat a hlídat jejich zdravotní kondici.

U ornitoterapie se potýkáme s fyziologickým jevem u ptáků a tím je nekontrolovatelné vyměšování (kálení a močení dohromady – kloaka). To je však velmi elegantně řešitelné, náš holoubek nosí kalhotky s plenkou. Postrojek je řešen profesionálně, pták se učil 4 dny jej snášet, nyní jej již nevnímá, je schopen chůze, letu, skoků, krmení, mazlení … všem doporučujeme. Ostatně v kalhotkách se běžně doma pohybuje mimo svou klec. Vyměšování u morčátek neřešíme, neboť jejich služba se omezuje na letní období ve venkovních prostorách, ale i zde by byly asi fajn nějaké nápady, pro případ, kdy morčátko půjde působit na lůžko ke klientovi…

Ornitoterapie, krotký pták, na snímku je kříženec holuba poštovního s plemenem gigant homer. Holubici jako terapeutické zvíře můžeme vřele doporučit. Po procesu imprintingu (ve věku 10–12 dní dokrmovat ručně, mazlit), jde o velmi milé, přítulné, tiché, něžné domácí zvíře. Nekřičí, neštípe, řeč těla je podobná lidské. Ideální jsou těžší, masná plemena holubů, která v sobě již postrádají touhu po dlouhých letech. A tak domácí holubička kompenzuje své letové schopnosti letem z gauče na křeslo, kde i tento přesun preferuje přenesením od člověka, o což se naučila u lidí žebrat. Klienty překvapuje hebkost peří, mazlivost, příjemná teplota a jemnost nožiček, lesk barev apod.

Ne každé zvíře je sympatické či vhodné pro každého. Sama zooterapie nemusí být právě nejlepší volbou pro kohokoli, tuto problematiku řešíme pod kapitolou „kontraindikace“, která je součástí celého procesu.

[1]Krajské operační a informační středisko

[2]Posttraumatická stresová porucha

Kontraindikace

Kontraindikace je stav nebo faktor, který je důvodem k vyloučení výkonu zooterapie. Žádná metoda není pro každého a pro všechny ta nejlepší. Je proto dobré si ujasnit, v kterých případech zooterapii neindikovat klientovi a proč. Rozlišujeme dvě základní formy:

1) absolutní

– alergie na alergen daného zvířete (proteiny na srsti, peří, epitelu, ve slinách, moči)

– vliv náboženství, osobního přesvědčení (např. náboženství, která považují psa za nečisté zvíře)

2) relativní

– strach ze zvířete (fobie) – terapie se může zaměřit právě na zmírnění až eliminaci tohoto strachu

U alergií na proteiny ze srsti psa (nejde o chlup samotný, ale o mikroskopické částečky ulpělé na chlupu) může jít o mnoho stupňů závažnosti od zvýšené citlivosti až po těžkou alergickou reakci.

Obecně z praxe mohu říci, že věc je ještě zamotaná skutečností, kdy alergická osoba tvrdí, že jí alergickou reakci spouští psi typu německý ovčák a labrador či dalmatin, ale nikdy typu pudl či bišonek. Zmatek dovršují mnohačetné studie, které zase potvrzují, že srst plemen typu pudl (takzvaná psí vlna, kterou vidíme u pudla, bišonka, boloňáka, havanského psíka a jiných bišonkovitých plemen, labradoodla, goldendoodla a jiných kříženců s pudlem, barbeta, lagotty, portugala a jiných vodních psů) není automaticky nealergenní – přesto, že osoby jinak citlivé na psí srst, si tato plemena celkem úspěšně pořizují.

Často se mi stává, že řeším komplikaci, ve které nešťastná rodina popisuje záhadu s náhlým nástupem alergické reakce dítěte na již tříletého rodinného psíka, třeba typu jorkšír. Záhadu obvykle vyřešíme okamžitou aplikací antiparazitika proti dravčíkovi psímu (breberka velikosti i barvy lupů v srsti, živící se v srsti a – a to je zásadní – vylučující velmi alergenní výkaly). Potom psíka vykoupeme a je po reakci.

Kontakt alergické osoby s alergenem je ale vždy velmi riziková situace, proto ho nikdy nepodceňuji! Pro osoby s citlivostí na nějaký alergen mám jen jednu inspiraci, než např. započnou pravidelně užívat chemické léky, mohou zkusit sílu přírody. Z bylinek se nám nabízí hluchavkovitá rostlina perila křovitá.