Veronika Rubínková

Praha, 2011

Copyright © Veronika Rubínková, 2011

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2011

Tištěná kniha: ISBN 978-80-7428-082-5

ePUB: ISBN 978-80-7428-109-9

MOBI: ISBN 978-80-7428-110-5

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete
na http://www.plotknihy.cz.

PROKLETÁ MÍSTA
ANEB
GENIUS LOCI

Lidstvo od pradávna věřilo ve vyšší moc. Ať už to byly síly magické, božské nebo přírodní, vždy byla víra založena na nějaké nám nepochopitelné energii. K tomu, aby si zaručili blahobyt, pořádali různé rituály už pravěcí lidé. Některé hmotné pozůstatky po nich najdeme i dnes. Jsou zaznamenané ve formě rytin a obrazců, později v písemné formě (například v Bibli), nebo se čas od času objeví i v jiné, nečekané podobě. Například na planině Nazca dodnes jitří fantazii badatelů zhruba tři stovky záhadných obrazců, jejichž účel byl s největší pravděpodobností rituální a měl zajistit přivolání vody. Stejně jako lidstvo věřilo v žehnání, objevuje se i víra ve spravedlivý trest. Jako výstraha pak slouží hněv bohů, v novějším pojetí potom předzvěst pekla. Ale božská spravedlnost přichází pomalu, a proto si lidé vymysleli i způsob trestů, kterých se měl hříšník dočkat už za svého života. Když vynecháme trestní právo a přeneseme se do magičtější roviny, je právě kletba jedním z nejznámějších způsobů, jak dotyčného potrestat. Pro člověka vychovávaného v obecné víře v nadpřirozeno pak takový trest nezřídka mohl i končit smrtí.

Ptáte se proč? Jednak je třeba vzít v úvahu psychický dopad kletby na člověka – oznámení o tom, že byl dotyčný proklet, se mnohdy stává efektivní součástí rituálu. Postižený ví, a podle toho také reaguje, ať už vědomě, nebo intuitivně. Tak dochází k různým neurózám, které se pak odráží i na fyzickém zdraví. I v dnešní době se lidé kleteb bojí a mnoho z nás se uchyluje k různým talismanům, které nás mají ochránit před zlými silami. Nicméně otázka víry už není tak extrémně zakořeněná a díky náboženské svobodě strach z kleteb polevuje. Záleží tedy na psychické odolnosti jedince a na atmosféře doby, v níž byla kletba pronesena. Ta naše je nábožensky volná, proto se na kletby díváme s určitým odstupem a pochybnostmi. Ne jako před pár staletími, kdy se uřknutí a zlořečení rovnalo rozsudku smrti. Proto se setkáváme v tolika legendách s kletbami, které do roka a do dne prokletého usmrtí. Připomeňme si třeba slavného Jana Sladkého zvaného Kozina, který proklel Wolfa Maxmiliána Lamingera z Albenreuthu. Ono slavné: Lomikare! Do roka a do dne budeme spolu stát před soudnou stolicí Boží!, zná každý z nás. Jako typický příklad prokletí bývá zmiňována i kletba posledního templářského velmistra Jacqua de Molaye, který na hranici proklel francouzského krále Filipa IV. a papeže Klementa V. Propíranou mediální kauzou se pak stalo prokletí hrobky egyptského faraóna Tutanchamóna. Říká se, že objevitel hrobky Howard Carter zemřel na následky prastaré kletby stejně jako několik dalších členů jeho skupiny. Poměrně slušný výčet prokletí obstarala dějinám i samotná církev. V tomto případě se však jednalo o tzv. církevní klatbu, která byla například uvalena na Jiřího z Poděbrad nebo mistra Jana Husa.

Klatby často nebyly jen otázkou jednotlivce, ale i celé společnosti, ve které se těšily zvláštní oblíbenosti už od pradávna. Staří Římané znali státní klatbu, která by se v překladu dala vyložit jako „odepření vody a ohně“. Jedinec, na kterého byla klatba uvržena, byl vyřazen z celé společnosti a kdokoliv by se mu snažil pomáhat, stával se sám viníkem. Podobně toto téma uchopila i církev, která klatbu použila jako mocnou zbraň. Jednalo se v podstatě o vyobcování z církevního světa, a to dvěma způsoby:

Excommunicatio maior – odloučení od Krista

Excommunicatio minor – odloučení od církve.

V prvním případě byl proveden pochmurný rituál, kdy církevní hodnostář proklel trestaného slovy: Anathema sit!. Dvanáct kněží, kteří rituálu asistovali, pak uhodilo hořícími svícemi o zem.

Anathema je výraz, vycházející z řeckého ana-tithémi, což v překladu znamená vyjmout nebo vyzvednout z něčeho. V Bibli pak toto slovo přejalo formu prokletí, odloučení od Boha. To se týkalo samozřejmě pouze těch, kteří přijali křest. Ale zároveň tím, že byli křtem předurčeni ke spasení, jim bylo umožněno i pokání. Proto nelze mluvit o nezvratném odloučení od Boha. Někdy byla trestána i celá společnost tzv. interdiktem. V praxi to znamenalo, že z církevního života, a to včetně všech církevních rituálů jako byla třeba svatba nebo pohřeb, byla vyloučena celá určitá společnost.

Tam, kde pracovala magie, se proklínali nejen lidé, ale i různé věci nebo místa. Některá prokletí byla cílená, tj. na základě provedeného rituálu, jiná vznikla bezděčně a vlastně náhodně. Věc nebo místo, které oplývalo temnou energií kletby, mohlo být ve skutečnosti jen pouhým svědkem negativních událostí, které se pak do něj odrazily. Pravděpodobně proto se lidé citliví na energie na některých místech neradi zdržují, pociťují slabost a nevolnost nebo dokonce strach. Je těžké rozeznat tenkou linii kletby v době, kdy klejeme v podstatě každý den, aniž bychom si sílu slov uvědomovali. Některá prokletí si můžeme dovozovat, jiná nám popisují legendy, po staletí vypravované lidovým folklórem. Prvky, které známe z legend, se tak prolínají napříč kraji i věky a nakonec není jisté, kde vlastně hledat jejich původ. Připravila jsem pro vás výčet některých míst, která jsou, nebo mohou být prokletá. V drtivé většině jde o místa s pradávnou historií, která se promítla do legend i do jejich zvláštní atmosféry, která by se dala nazvat příznačně: genius loci.

Střední
Čechy

PAVUČINA KLETEB:
KORUNOVAČNÍ
KLENOTY – LIDICE,
MAKOTŘASY, LEŽÁKY

Za okny panuje bohapustá tma, ale uvnitř středověké zlatnické dílny je světlo jako ve dne. Na jednoduchém dřevěném stole leží hotový poklad. Téměř stovka drahokamů, pečlivě uložených hned vedle perel, a to včetně mohutných safírů. Zvláštní místo zaujímá zlatá schrána, kterou zlatník střeží tak pečlivě, že nechodí ani spát. Je mu jasné, že kdyby relikvie v ní ukrytá zmizela, zaplatí za to nejen on, ale i celý český národ. Není to jen obava o vlastní život, co ho nutí takto přemýšlet, ale něco mnohem posvátnějšího – otázka národní tradice a cti. V útrobách relikviáře totiž leží věc, pro kterou jsou někteří schopni vraždit, totiž trn z koruny Ježíše Krista. Koruny, která se stala předobrazem královské moci a zbožnosti. Magická relikvie v magické době Karla IV. budí samozřejmě rozruch a ještě po staletí se o ní budou vyprávět legendy. Na svět totiž přichází nejvýznamnější český symbol – svatováclavská koruna.

Nevíme, jak dotyčný zlatník vypadal, ani jak se jmenoval, a vlastně vůbec nevíme, kdy a kde se příběh odehrál, ale nelze mu upřít rozvahu a um, který dodnes obdivuje celý svět. Snad byl starší, protože jeho práce vykazuje velkou dávku trpělivosti a zkušenosti. Možná byl menší šlachovité postavy, typické pro středověk. A snad měl u sebe i mladšího tovaryše, který mu pomáhal. Pak mezi nimi mohl docela dobře toho posvátného večera probíhat nějaký takovýto rozhovor:

Tovaryš: „Bude to velká věc, ta korunovace.“

Mistr: „Nikdo si nezaslouží větší cti a uznání, než náš král. Ostatně, korunovat ho nebude nikdo jiný, než samotná Excelence pan Arnošt z Pardubic.“

Tovaryš: „A to je důvod, proč musí být zhotovena nová královská koruna? Cožpak mu nestačí ta první, kterou jsme dělali minulý rok?“ Mistr: „Mlč!“ okřikne ho a vyděšeně se rozhlédne okolo sebe.

„Nevíš, co mluvíš. Snad jen tvoje mládí tě omlouvá. Sám si přece pamatuješ, že koruna pro korunovaci v Bonnu byla jen symbolická. Jako markrabě neměl tehdy dost prostředků na drahé kameny. Tahle koruna je výjimečná! Vždyť sám střežíš její tajemství.“

Tovaryš: „Symbolická?“ ušklíbne se: „To myslíš proto, že jsme tam tehdy z nedostatku času museli zasadit i sklo?“

Mistr: „Ale teď už tě mám vážně dost! Ještě slovo a přestaneš být mým pomocníkem!“

Tovaryš: „Tak se nečil, jen mě překvapilo, že tak skromný král touží po tak honosné koruně, když mu zprvu stačila i obyčejná se sklem místo drahých kamenů. Kde je vůbec zlato, ze kterého má být vyrobena? Nikde ho tu nevidím.“

V tom se mistr mírně sehne a lehce zasténá. Trápí ho začínající ischias, daň, kterou musel zaplatit své profesi. Vyloví z kapsy malý klíč a odemkne schránu ležící na stole. Tovaryš vytřeští oči a úžasem cosi zamumlá.

„Už chápeš?“ usměje se mistr triumfálně.

Mladý pomocník přikývne, neschopen slova. Před ním leží precizní zlatnická práce, v níž je patrná mystika dávných dějin. Zlatá koruna prvních Přemyslovců.

„Fíha!“ zmůže se jen na chabou reakci.

„Přesně tak,“ usměje se starý mistr. „Dneska spolu stvoříme velkolepé dílo, před kterým bude žasnout celý svět,“ zamrká vesele očima a vyjme korunu ze schrány.

„Raději pojď pomáhat. Královská koruna není jen znamením majestátu – její výroba je skutečná alchymie.“

Tovaryš se zatváří dotčeně, ale nic neříká.

„Chceme přece, aby se naše nová královnička nemusela za svého manžela stydět ani při korunovaci v Římě,“ řekne starý mistr smířlivěji.

„Myslíš tu blonďatou křepelku z Valois?“

„Ty se nikdy nepoučíš, hochu,“ usměje se zlatník, „ale budiž ti odpuštěno. Protože dnes, na samém prahu tvého mládí, tě čeká vskutku vrcholné dílo. Myslím, že ani královnička Blanka by se na tebe za tu tvoji malou drzost nezlobila, kdyby viděla, co máme v plánu vytvořit.“

„V jakém plánu?“

Mistr sáhne do šuplete u stolu a položí na jeho desku pergamen. Tovaryš hltá očima symboly, které jsou na pergamenu vyobrazeny. Všechny jsou součástí jediného celku – královské koruny.

„Nemohu ti říct, kdo přesně tyhle plány namaloval, protože to sám nevím. Snad sám slovutný pan Parléř se ráčil obtěžovat z Němec, aby králi osobně navrhl jeho královskou korunu. Ale něco ti povím; my tady dnes tvoříme dějiny, hochu.“

Tovaryš se netvářil, že by sdílel mistrovo nadšení, ale neřekl nic. Nahlédl do plánů, pak pohlédl na původní korunu a nakonec na mistra. Sám by byl v koncích, ale za ta tři léta v učení věděl, že stařec je i přes svůj pokročilý věk skutečný mistr svého řemesla.

„Lilie“ – ukázal mistr na zlatý květ na původní koruně – „je symbolem královské moci a čistoty. Přemyslovci se museli inspirovat u Francouzů, protože podle nějaké jejich legendy snad obdržel jistý francký král lilii od anděla hned po svém křtu. Chlodvík to byl – nebo tak nějak. Její tvar,“ pohladil něžně špici koruny, „připomíná královské žezlo. Podle starých Řeků prý do ní vložila pestík samotná Afrodita – ze závisti nad její krásou. A přesto byla tato květinka uchráněna hany. Vůně, kterou vydává, totiž odpuzuje hady. Sss!“ zasyčel na tovaryše, a ten sebou polekaně cukl.

„Prostřední list,“ pokračoval stařec téměř fanaticky, „ten značí starobylost rodu. A navrch, právě k této květině přirovnávají samotnou Matku Boží. Král nemohl zvolit lépe.“

Pozvedl korunu a uchopil jeden ze smaragdů. „Dokonce i barva smaragdu v kombinaci s nevinností perel je symbolem královské moci. Smaragd, to je umění nahlížet do budoucnosti. A perla, zrozená z bolesti perlorodky, zase symbolizuje čistotu duše. Budiž požehnáno této koruně a všem, kteří ji budou nosit!“

„Sláva našemu králi i těm, kteří přijdou po něm,“ odtušil tovaryš.

„Jenom mi nejde do hlavy, co je to tady nahoře,“ prstem ukáže na veliký safír uprostřed kříže na vrcholu koruny. Je na něm patrná rytina Ježíše Krista a Matky Boží.

„Zde je relikvie nejcennější,“ usměje se mistr: „Do tohoto kamene prý kdysi nechal už Přemysl Otakar II. umístit trn z koruny samotného Krista. Takovou vzácnost mají prý v koruně pouze Francouzi a Uhři.“

Pokřižuje se a tovaryš spolu s ním.

„Praví se prý,“ prolomí tovaryš náhlé ticho, „že na ni král nechal uvalit církevní klatbu.“

„Ano,“ přikývne mistr: „Vždyť samotný papež byl jeho věrným učitelem ještě v dobách, kdy král pobýval na studiích ve Francii. Myslím, že mu bude v lecčems nápomocen. A patrně ví i o občasné králově slabosti pro věci magické. Snad proto mu raději udělil Boží požehnání v podobě ochranné buly. Ale chraň se o tom mluvit veřejně, tohle se šeptá pouze v kuloárech.“

„Takže o tom stejně všichni vědí,“ zašklebí se tovaryš a pustí se společně s mistrem do velkolepé práce. Netuší, jak jasnozřivý byl mistrův projev. Koruna se totiž záhy stává nejen symbolem moci, ale i mystickou relikvií, obklopenou tajemstvím.

Asi není třeba popisovat vzhled královské koruny, a ani proč byla zasvěcena svatému Václavovi, protože povědomí o ní je dost rozšířené. Možná proto působí tak důvěrně známě. Nese v sobě vznešenost prvních králů, starobylost rodů a také magii, která ji prý oplétá tíhou kletby, jež na ni byla uvalena. Podle ní každý, kdo si ji neprávem na hlavu nasadí, do roka zemře. Ještě horší trest čeká toho, kdo ji zneuctí – nejenže zemře, ale navíc nepřirozenou smrtí. Stalo se tak prý na popud Karla IV., který požádal samotného papeže Klimenta VI., aby na ni uvalil církevní klatbu. Papež skutečně vydal v roce 1346 ochrannou bulu „Satis preciosum regium dilema,“ v níž se jednoznačně praví, že koruna má být umístěna na hlavě svatého Václava, jehož tělo odpočívá v Pražském kostele. Toto tvrzení dokládá i dobový zápis šlechtice Beneše Krabice z Weitmile z roku 1347:

Král pak daroval korunu, jíž sám byl korunován, svatému Václavu, aby byla v určených dnech v Pražském kostele vkládána na jeho hlavu, a ustanovil, že všichni čeští králové, jeho nástupci, mají být korunováni touto korunou a mají ji užívat jen v den své korunovace a týž den ji uložit na noc do pražské sakristie, a to pod trestem vyobcování z církve, který by pro to vynesl pan papež.

Na základě těchto dokumentů vyplývá, že určitá hrozba je z textu patrná. Nebo je možné, že kletbu vyslovil samotný Karel IV., což není vyloučené. A život by nesměl být mrška prohnaná, aby tato legenda mohla spokojeně usnout pod prachem staletí.

Mystika sama o sobě je v samotné koruně. Jak jsme uvedli ve fiktivním rozhovoru zlatnického mistra s tovaryšem, každý kámen v ní zasazený něco symbolizuje. Údajný trn z Kristovy koruny by ji pak dodával téměř nadpřirozený význam. Na počátku panování Karla IV. převládaly na koruně dvě základní barvy, a to zelená (smaragdy) a bílá (perly). Jejich význam jsme už popsali. Časem nechal Karel IV. korunu přepracovat tak, že přibyla další barevná škála, která na koruně převládá dodnes. Červená, jako symbol úspěchu a slávy, a modrá, která symbolizuje čistotu, jednotu a spokojenost. Připadá vám ta mystika přitažená za vlasy?

Karel IV. sám o sobě byl osobností těmto věcem poměrně nakloněnou. Ostatně i on sám ve vlastním životopise „Vita Caroli“ zmiňuje setkání s jevem, který by se dnes dal nazvat poltergeistem.

A když jsme usnuli, chodil kdosi po síni, takže jsme se oba probudili... slyšeli jsme někoho přecházet, ale neviděli jsme nikoho.

… a táž číše byla vržena nevíme kým, přes lůžko Buškovo z jednoho rohu síně do druhého, a odrazivše se od zdi, padla doprostřed síně.

Mystérií je v Karlově životě mnohem víc. Byl vášnivým sběratelem relikvií, které sháněl po celé Evropě. Prý měl panický strach z konce světa, ve který věřil.

Léta Páně 1353 pan Karel, král římský a český, vešel do kláštera jeptišek řádu svaté Kláry u svatého Františka ve městě pražském a kromě jiných svatých ostatků mu přinesli prst svatého Mikuláše, který papež daroval Anežce, zakladatelce onoho kláštera.

A král Karel uchopil nožík a uřízl kousíček prstu, chtěje si ho ze zbožnosti ponechat. A pohlédnuv na nožík, spatřil na něm jakoby stopy čerstvé krve. Polekán velice takovým zázrakem, neboť prst byl starý a seschlý, odešel.“

(Václav Hájek z Libočan)

Stejný případ má být uveden i v Kronice české od italského cestovatele Jana Marignola, konkrétně ve druhé knize. Pokud je vám stejně jako mně divné, proč právě Ital sepisoval naše dějiny, vězte, že jej tím pověřil samotný Karel IV.

Mystika a tajemství obestírá Karla IV. i po jeho smrti. Historik Jan František Beckovský, který žil na přelomu 17. a 18. století, zmiňuje ve svém díle Poselkyně starých příběhův českých, že „tělo Karla IV. dosavad jest neporušené.“

Nerozkládající se těla jsou fenoménem převážně světců a tento fakt nebyl zatím nikdy uspokojivě vysvětlen. Vzhledem ke Karlově vztahu k mystice a jeho posedlosti relikviemi je dost možné, že do svatováclavské koruny kletbu vložil nakonec on sám. Vždyť si ostatně vymínil na samotném papeži, aby byla koruna ihned po korunovaci ukládána na hlavu svatého Václava. A pakliže jako úložiště koruny měla sloužit Václavova lebka, nebyla to určitě jen pouhá náhoda nebo králův rozmar. Lebka je totiž nejen symbolem smrti, ale také moudrosti. Vždyť ona je schránkou pro lidský mozek, a tudíž i vědomosti.

PROJEVY KLETBY NAPŘÍČ STALETÍMI

Jako první nasadil korunu na hlavu Karlův syn Václav IV., kterého měl s Annou Svídnickou. Byl korunován už ve svých dvou letech. Václav se neprojevil jako nejschopnější panovník a do povědomí veřejnosti vstoupil především umučením Jana Nepomuckého, generálního vikáře arcibiskupa Jana z Jenštejna. Lid ho prý neměl příliš v lásce a jako římský král selhal podle dějepisných pramenů úplně. Střídavě ho sesazovali a věznili, než se nakonec stáhl do ústraní. Po první pražské defenestraci, která proběhla v roce 1419, ho přepadl záchvat mrtvice a krátce na to zemřel. Václav sice asi těžko mohl sám ovlivnit skutečnost, že mu byla nasazena královská koruna. Svou roli krále ale projel na celé čáře. Položme si otázku: Mohla snad na něho dopadnout kletba, kterou snad do koruny vložil jeho otec? Například proto, že selhal ve svém úřadu a koruna byla spíš souzena jeho bratru Zikmundovi?

Aby toho nebylo málo, ani po smrti Václav IV. nenašel klid. Podle historika Josefa Pekaře byla jeho mrtvola navíc ještě zohavena husity:

Táboři se vlámali i do hrobky královské, a vyňavše tělo krále Václava IV. z rakve, tropili s ním žerty ohavné, aby pozdě na noc, opilí vínem klášterním, s trofejemi rozbitých obrazů a mnišských kápí vraceli se do Prahy...

Po Václavovi nastupuje na trůn jeho bratr Zikmund Lucemburský, přezdívaný liška ryšavá, který pro změnu proslul svou účastí na upálení Husa. Vlády se ujímá na dlouhých sedmnáct let, než zemře v roce 1437. Z výčtu vládců českých zemí, jež si nasadili královskou korunu, a mohli doplatit na údajnou kletbu v ní ukrytou, jmenujme Albrechta Habsburského, který díky tomu, že byl Zikmundovým zetěm, mohl aspirovat na krále. Korunován českým králem byl v roce 1438 a zemřel o rok později na úplavici, kterou si přivezl z válečného tažení do Uher. Po jeho smrti se vlády nakrátko ujal jeho syn Ladislav, řečený Pohrobek. Narodil se po otcově smrti do neutěšené politické situace, a ačkoliv se jeho matka Alžběta Lucemburská (dcera císaře Zikmunda) snažila sebevíc, aby získal korunu, podařilo se jí to až v roce 1453, tedy když Ladislav dosáhl věku třinácti let. Ani jemu nebyla koruna zřejmě souzena, protože o čtyři roky později zemřel údajně záhadnou smrtí. Sice v osmdesátých letech 20. století byla provedena exhumace jeho ostatků a lékaři jako příčinu smrti určili zhoubnou leukémii, ale spekulovalo se i o moru, v kuloárech poté o otravě. Dnes se spíš historici přiklánějí k leukémii. Přesto to ale nakonec vypadá, že na legendě o kletbě by mohlo něco být.

Později, v roce 1458, se vlády ujímá Pohrobkův přítel Jiří z Poděbrad a korunu si udrží na dlouhých třináct let. V roce 1466 na něj uvalil klatbu papež Pavel II. za to, že se postavil na stranu protikatolických stavů. Jiří z Poděbrad umírá, jak jinak, než nečekaně, v roce 1471. Byl to jediný český král, který nepocházel z žádné panovnické dynastie, ale z českých šlechtických stavů.

Možná, že kdybychom i nadále sledovali krok za krokem události a panovníky následujících staletí, vystopovali bychom některé skutečnosti, které by kletbě nasvědčovaly. Ale ať už je svatováclavská koruna prokletá či nikoli, její symbolický význam – chránit českou zem a její lid, vnímáme všichni. Není proto s podivem, že legenda o její kletbě znovu ožila v tragické době druhé světové války.

Proč? Na hlavu si ji v roce 1941 nasadil sám zastupující říšský protektor, který zastával snad všechny možné funkce. Obergruppenführer SS, generál policie, šéf Hlavního úřadu říšské bezpečnosti RSHA a Bezpečnostní služby SD, Reinhard Heydrich. A že to rozhodně neměl dělat, se přesvědčil celý národ v roce 1942.

NOVODOBÝ DOPAD KLETBY

Datum: 27. května 1942

Čas: 10:30

Místo: Praha – Kobylisy

Operace: Anthropoid

Aktéři: Jozef Gabčík, Jan Kubiš – čeští parašutisté

Josef Valčík – zástupce velitele Operace Silver A

Reinhard Heydrich – říšský protektor

Johannes Klein – Heydrichův osobní řidič

Pojďme si představit, jak to asi tehdy bylo. Je krátce po osmé. Ulice jsou koncem května roku 1942 poměrně rušné. Přesto je ve vzduchu znatelně napjatá atmosféra a strach. Jsme v srdci Protektorátu Čechy a Morava, v hlavním městě Čech, Praze. Cestující tramvaje na Žižkov hledí před sebe a jejich pohledy jsou slepé, jakoby bez života. Alespoň tak to připadá dvěma mladým mužům na prahu třicítky, kteří se snaží nijak nevyčnívat. Jenomže je těžké zapadnout do šedivé skupiny s odevzdaností, jakou vykazují místní lidé. Jakoby se všechna naděje někam vytratila a na to naši hrdinové nejsou zvyklí. Oni totiž na naději založili smysl svých životů a přesně takovou cenu jsou také ochotni zaplatit. Mají strach? Určitě. Jen blázen se nebojí jisté smrti. Přesto cosi uvnitř nich je popohání k cíli operace, která nese název Anthropoid. Jejím cílem je ukázat, že svět ještě není beznadějně pohřben pod hákovým křížem.

Z obou čiší takové odhodlání, že nemohou nevyčnívat. Proto s jistou dávkou úlevy oba vystupují na Žižkově, kde na ně čekají připravené bicykly. Ani jeden z nich neprojeví sebemenší zaváhání. Nasednou na kola a odjíždějí směrem do Holešovic, kde je čeká jejich spojka – Josef Valčík.

Setkání je krátké a stručné. Světlovlasý muž v šedivém obleku s nimi pronese několik slov a pak už obestupují jednoho z našich hrdinů. Jmenuje se Jozef Gabčík a právě sestavuje pod svým kabátem samopal značky Stengun. Věcičku britské výroby, která vešla do dějin tím, že ve svém „ántré“ naprosto selhala. Následuje krátké rozloučení, a pak muži zaujímají svoje místa. Valčík na kraji nepřehledné zatáčky, Gabčík se svým kolegou Kubišem zůstávají na ulici. Perfektně svoji roli sehraje i samotný Obergruppenführer Heydrich, který zvesela vyráží krátce po desáté – v otevřeném kabrioletu Mercedes a navrch bez ochranky – ze svého zámku v Panenských Břežanech na Pražský hrad, odkud hodlá pokračovat na Ruzyni a následně se přepravit za samotným Führerem.

Je krásné slunečné dopoledne. Odlesky slunce tančí po chodnících, prach ulic se tetelí ve vzduchu. Reinhard Heydrich právě míjí skupinku lidí čekajících na tramvaj a vesele hajluje, když vůz zatočí a šofér zatroubí na klakson. Přes cestu totiž právě přebíhá muž s pláštěm přes ruku. Až pozdě si oba nacisté uvědomí, že se něco děje. To už sám protektor a jeho řidič, Johannes Klein, civí do ústí samopalu. Ozve se zvuk odjištěné pojistky a čas se zastaví. Bohužel spolu s ním se zastavuje i samopal a odmítá vypálit smrtící dávku. Jde o vteřiny. Gabčík zmateně zamrká a nakonec samopal odhodí a dá se na útěk. K tomu použije připravený velociped, který mu patrně zachraňuje život. Heydrich nařizuje zastavit v okamžiku, kdy na scénu přichází Kubiš. Ten po voze vrhne bombu. Reakce je okamžitá. Výbuch zasáhne i samotného Kubiše a ten s obličejem plným krve a střepin utíká. Oba hrdinové jsou pro tuto chvíli zachráněni a Heydrich končí v nemocnici, kde 4. června umírá na celkovou sepsi, kterou mu způsobila střepina z granátu. Kletba koruny se vyplnila.

Už večer téhož dne vyhlašuje státní tajemník úřadu říšského protektora Karl Hermann Frank výjimečný stav:

Na podkladě paragrafu 2 výše uvedeného nařízení nařizuji: Kdo osoby, které měly účast na spáchání atentátu, přechovává, anebo jim poskytuje pomoc, anebo maje vědomost o jejich osobě anebo o jejich pobytu, neučiní žádné oznámení, bude zastřelen se svou rodinou.

Line se zpráva ze všech amplionů. Situace je neklidná a lidé začínají mít strach. Dochází jim totiž, jak krvavé následky může celá věc mít. Tušení národa se záhy potvrzuje. Následuje nesmyslné zatýkání a na atentátníky je vypsána odměna milion říšských marek. Už 28. května nacisté začínají popravovat první „viníky.“ Nejznámějším centrem vraždění se stane střelnice v Kobylisích, kde umírají stovky lidí. A to je jenom špička ledovce.

ENERGIE Z UMÍRAJÍCÍCH TĚL

Teď na chvilku odbočme trochu jiným směrem. Pro naše téma je totiž důležité povědět si něco o umírání, abychom nakonec zjistili, že vše souvisí se vším. Když člověk stojí na prahu smrti, neodumírá pouze jeho fyzické tělo. Dochází k uvolnění energií, které jsou popisovány jako životní energie, duch, éterické tělo, životní síla apod. Myslím, že pro nikoho není novinkou zjištění, že celý svět je založen na energiích, kterým ještě zcela nerozumíme. Proto cítí psychotronik negativní nebo pozitivní zóny, proto proutkaři snadno najdou vodu a proto vlastně vznikají i různé duchovní směry, které člověka posunují právě po duchovní stupnici až k nejvyšší úrovni, tj. vnitřnímu já. Podle východních náboženství, jako je třeba buddhismus nebo hinduismus, se duše posouvá na této pomyslné hranici napříč dalšími a dalšími životy, dokud nedosáhne skutečného osvícení. Pak teprve je duše dostatečně duchovně zralá, aby ji přivítal Brahma – ideál ležící za veškerou existencí. Teprve ten dokáže příslušnou osobu osvobodit od karmických pout a přijmout ji do věčnosti. Celý tento proces je zašifrován například v symbolu Urobora, hada požírajícího vlastní ocas. Ten by se dal přirovnat i ke kruhu, to znamená k věčnosti, věčnému koloběhu.

Energie ducha se dokáže projevit i formou fenoménů, jako jsou například padající obrazy v okamžiku smrti, zastavené hodiny, různé světelné efekty způsobené odcházejícím fluidem, nevysvětlitelné ťukání, řinčení oken, hudba, hlasy či praskající žárovky. Že na tom něco bude, věděli už naši předkové. Zřejmě proto příbuzní zapalovali vedle postele umírajícího svíci, jejíž světlo mělo duši provázet na věčnost. Ostatně tento rituál se dochoval do dnešních dnů a patrný je zvlášť o Svátku všech zesnulých, tzv. „dušičkách“. Ještě zajímavějším a děsivějším fenoménem je pak to, když se umírající zjeví svým blízkým. Tento jev má dokonce svůj název: nekrangelie, a určitě o něm zvídavý čtenář najde hodně záznamů. Křesťané tyto jevy připisují nečistým silám, a proto bylo dříve třeba, aby umírajícího vyzpovídal nejprve farář a dal mu poslední pomazání. V okamžiku smrti se pak otevíralo okno, aby duše mohla vylétnout k nebi, zakrývala se zrcadla, která duši dokázala uvěznit, mrtvému se zatlačila víčka a do rukou se mu vložil růženec. Ale nejen tyto rituály svědčí o prastaré víře v duši člověka. Už pravěcí lidé vkládali mrtvým do hrobů výzbroj a potravu na jejich cestu na druhý břeh.

Ani z lékařského hlediska není otázka posmrtného života vůbec jasná. Původně se lékaři domnívali, že halucinace před smrtí způsobuje odkysličení mozku a odumírání mozkových buněk. Podle nejnovějších výzkumů se zjistilo, že v mozku člověka nastává krátce před smrtí jakási elektrická bouře, poslední elektrický impuls, který může vyvolat halucinace, při nichž pacient vidí světlo na konci tunelu, své mrtvé příbuzné apod. U těchto halucinujících pacientů byla naměřena zvýšená hladina oxidu uhličitého, což je dodnes záhadou. Nikdo dodnes nemůže s jistotou říct, zda vědomí může fungovat i jako subjekt nezávislý na fyzickém těle.

Z psychologického pohledu se člověk bojí smrti proto, že si je vědom všech jejích důsledků – tzn. ztráty existence a rozpadu fyzického těla. Děsí nás ona nevyhnutelnost, kterou velmi dobře vnímáme. Proto jsou myšlenky na smrt záměrně potlačovány naší myslí stejně jako myšlenky na stáří, které jí předchází. Proto jsou všichni uctívaní bohové a bohyně věčně mladí a krásní, proto se člověk po staletí snaží najít lék na věčný život. Otázkou je, kdo by ve finále o takový způsob existence stál. Na tohle téma napsal Karel Čapek zajímavé drama Věc Makropulos, které vypráví o 300 let staré zpěvačce, jež na dvoře Rudolfa II. vypije elixír nesmrtelnosti. Strach ze stáří, a tím potažmo i ze smrti, se projevuje i v příběhu Alžběty Bathoryové, který krásně posloužil jako nástin vnímání mládí coby léku. Od pradávna se lidé snažili zabránit stárnutí a mnohdy až s překvapivou fantazií. Fluidum mladých dívek, zvané také „výpary panny“, bylo například ordinováno ještě v osmnáctém století v Paříži, kde prý existovala speciální půjčovna panen. Kúra trvala tři týdny a spočívala v tom, že klient ležel mezi dvěma dívkami po dobu tří týdnů, aniž by došlo k sexuálnímu aktu. O tom, že kúra musela být účinná, určitě nepochybujme. Každopádně lidské vědomí funguje tak, že se snaží nepříjemné myšlenky vytěsnit nebo nějak zlehčit.

Na druhou stranu je třeba říct, že v našem mozku probíhají elektrické impulzy, na jejichž základě naše tělo funguje. To znamená, že uvnitř nás musí existovat nějaká energie, vyprodukovaná na základě těchto impulzů. Říká se jí vnitřní magnetismus a vyzařuje z lidského těla v podobě aury. Tím se dostáváme k tomu, co už všichni víme. Že existuje něco, nějaká síla, kterou nejsme schopni pochopit. A přesto víme, že je. Uvolňuje se v okamžiku smrti jako silná energie, fluidum, které se možná dá za určitých okolností spoutat.

A teď se zase vraťme zpátky k našim hrdinům.

VYMAZÁNO Z MAP

Obec Lidice leží kousek od Kladna a z mapy byla vymazána 10. června 1942. Podle dobových materiálů prý její obyvatelé dobrovolně ukrývali možné pachatele atentátu na Reinharda Heydricha. Už v noci z 9. na 10. června nacisté celou obec obklíčili a následovalo kruté zatýkání. Muži byli zastřeleni, ženy internovány do koncentračního tábora v Ravensbrücku a děti podle dobových zpráv předány k náležité výchově. V realitě to znamenalo, že i ony povětšinou skončily v plynových komorách ve vyhlazovacím polském táboře Chelmnu nad Nerrm. Celá obec byla srovnána se zemí, domy, kostel i hřbitov rozmetány. Nacisté dokonce rozorali a překopali půdu tak, aby to vypadalo, jako by obec nikdy neexistovala. O pár dní později následoval podobný osud trochu opomíjenou obec Ležáky. Celá tato akce byla nacisty interpretována jako reakce na atentát, ačkoliv všechna fakta o jakékoliv vině obyvatel Lidic jsou neopodstatněná a zakládají se na smyšlence.

Na počátku měl stát dopis od jistého Milana, který se loučil se svou milou Annou Maruščákovou, dělnicí v továrně na baterie ve Slaném.

Drahá Aničko. Promiň, že píši tak pozdě, ale snad mne pochopíš, neboť víš, že mám mnoho práce a starostí. Co jsem chtěl udělat, také jsem udělal. Onoho osudného dne jsem spal někde na Čabárně. Jsem zdráv. Nashledanou tento týden, a pak se již neuvidíme. Milan.

Dopisu nelze upřít provokativnost, která v napjaté situaci působila jako časovaná bomba. Smutné je, že se celá událost odehrála dílem náhody a obrovské smůly. Dopis totiž otevřela sekretářka, která jej okamžitě předala majiteli továrny Jaroslavu Pálovi. Ten byl shodou okolností oddaný nacista, takže už odpoledne seděla devatenáctiletá dívka Anna Maruščáková na služebně Gestapa v Kladně. Jak se později zjistilo, Milan bylo pouze fiktivní jméno ženatého Václava Říhy, který si s milou Aničkou kořenil nudné dny manželského života. Ze strachu z prozrazení se pak poměr snažil ukončit tímto trochu tajemným dopisem a předejít tak komplikacím. Ještě tady by se dalo spekulovat o velikém nedorozumění a příběh by mohl nabrat úplně jiný konec. Jenomže to by nesměla existovat synchronicita. Nikdy se nedozvíme, jak to bylo ve skutečnosti. Podle gestapa Anna vypověděla, že její milenec Říha ji už dříve požádal, aby v Lidicích vyřídila pozdrav od Josefa Horáka, který toho času sloužil jako letec československé zahraniční armády v Anglii. Jak se zjistilo, v Anglii také sloužil Josef Stříbrný, též obyvatel Lidic. To už byla přece jenom trochu silná káva.

Po lidickém masakru následovalo i zastřelení všech rodinných členů obou výše zmíněných letců. Stálo to všechno za to? To je palčivá otázka do ringu.

Od roku 1941 byli britští a českoslovenští parašutisté vysazováni na území protektorátu z jediného důvodu: navázat kontakt s odbojem a zlepšit spojení s exilovou vládou v Británii. Všichni tito muži věděli, že u nás je čeká horká půda pod nohama a pravděpodobná smrt. Procházeli náročnými výcviky a připravovali se na vyhrocené situace. To s psychikou člověka udělá leccos. Těžko by někdo mohl očekávat armádu robotů. Emoce a obzvláště pak strach působí na lidský charakter jako opium. A tady se nedá mluvit o pouhém strachu, ale o bezbřehé hrůze. To byl možná případ Karla Čurdy, který se 16. června přihlásil gestapu s tvrzením o odbojové skupině na Pardubicku. Pardubice byly totiž průmyslovou zónou, jejíž produkty sloužily výhradně potřebám války. Prosluly výrobou granátů, třaskavin, ale i léčiv. Tudíž byly strategicky velmi vhodné místo pro zahraniční odboj, který dostal název Operace Silver A.

Operující skupinu vytvořili tři muži. Nám již známý Josef Valčík, který sice nemluvil žádným světovým jazykem, ale dobře se orientoval v prostoru. Dále pak Alfréd Bartoš, který byl na tom s jazyky o dost lépe, a Jiří Potůček. Všichni tři si směli zvolit, s kým chtějí být na nebezpečnou akci vysláni a všichni se také překvapivě shodli. Jejich cíl byl jasně dán: dopravit a uvést do provozu vysílací stanici, která dostala pracovní název Libuše. Vysazeni byli společně s našimi hrdiny z Anthropoidu a dvoučlennou skupinou Silver B, která měla operovat na Vysočině. Výsadkáři dostávají nová jména a po mnoha útrapách umisťují vysílačku Libuši do hlubockého lomu u Miřetic, vzdáleného necelých půl kilometru vzdušnou čarou od obce Ležáky. Jiří Potůček zde získává pod novou identitou místo správce lomu, takže je vysílačka dobře chráněna. Jakmile se skupina aklimatizuje na nové podmínky, začne se rozšiřovat o řady českých stoupenců. O tom, že se společně s Libuší blíží i jistá smrt, neměli obyvatelé Ležáků ani ponětí, ačkoliv odbojem žili poměrně čile. Hned po začátku okupace zde vzniká odbojová skupina s názvem Čenda, která si dává za úkol navázat široké spojení s ostatními. Tím se stávají žádoucím místem pro umístění Libuše, což se také později stane a stanice nějaký čas vysílá z domu mlynáře Švandy. Navrch strážmistr místní četnické stanice Karel Kněz je jako jeden z mála četníků nakloněn odboji a nespolupracuje s gestapem, což se o ostatních říct nedá. Po nějakém čase skrývání a putování končí Libuše opět ve strojovně lomu. To už jsme v období po vyhlazení Lidic, těsně po udání Karla Čurdy. Následuje dobrodružný hon se smutným koncem. Skupina je varována před prozrazením a Potůček urychleně opouští Ležáky společně s Libuší. 18. června jsou na základě Čurdova udání obklíčeni i naši atentátníci, kteří se společně s dalšími čtyřmi muži ukrývají v kryptě tehdejšího kostela Karla Boromejského v pražské Resslově ulici. Je mezi nimi i Josef Valčík. Než aby padli do rukou gestapa, páchají raději hromadnou sebevraždu. Na základě Čurdova udání pak pokračuje zatýkání rodin všech spolupracovníků a odbojářů. Někteří raději volí smrt po vzoru našich hrdinů – sebevraždu.