MAREK MAHLER

HORNÍCI

Z CHÂTEAUNEUF-DU-PAPE

Praha 2022

Copyright © Marek Mahler, 2022

Photos © Marek Mahler, 2022

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2022

ISBN 978-80-7428-426-7 (tisk)

ISBN 978-80-7428-429-8 (EPUB)

ISBN 978-80-7428-430-4 (MOBI)

Civilizace, která nepreferuje vlastní kulturu, zanikne.

ÚVOD

Slovo kultura má latinský původ a znamená pěstování rostlin. Metaforu cultura amini – ve smyslu pěstování duše – použil jako první římský politik a spisovatel Marcus Tullius Cicero (106–43 př. n. l.). Definic kultury bylo během historie vytvořeno mnoho, například Johann Wolfgang Goethe ji charakterizoval takto: … nesmí v ní chybět ani oblečení a jídelní zvyky, dějiny ani filozofie, umění ani věda, dětské hry ani přísloví, hospodářství ani literatura, politika ani soukromí…

Jednou z nejdůležitějších součástí kultury je náboženství a jazyk. Historie mnohokrát prokázala, že národy, které si udržely svébytnou kulturu, přežily i mnohasetleté podrobení. Význam náboženství se zvyšuje, pokud hovoříme o pojmu civilizace. Snad nejlepší současná definice kultury je od Holanďana Geerta Hofsteda: Kultura je software společnosti.

PŘÍPRAVY

Tři kamarádi se rozhodli odjet na prázdniny do jižní Francie. Byli v podobné situaci, děti na univerzitách je považovaly za staré a trapné, manželky dávno nebyly modelky, zato se stávaly hádavými a panovačnými, rodinné štěstí se postupně vytrácelo.

Honzova manželka měla přezdívku Dorotka, nikdy nebyla vyloženě hezká, ale patnáctiletý rozdíl udělal své, když si ji bral, opravdu ji miloval. Všichni, až na něho, měli pocit, že se ho svými příkazy snaží uštvat. Honza tvrdil, že kdyby manželce nevyhověl, je mrtvý, ale ve skutečnosti byl tvrdohlavý jako mezek, zdaleka ne vždy ji poslechl. Říkal sice: Ano, kočičko, jistě, kočičko, ale skutek utek.

Jirkova manželka měla přezdívku Indiánská babička, ráda se opalovala a zároveň držela diety, takže měla kůži vrásčitou jako kůru stromů. Ne nadarmo se říká, že v určitém věku si žena může vybrat, jestli chce být hubená vrásčitá nebo tlustá s méně vráskami. Na druhou stranu Jirkova manželka sportovala a nezkazila žádnou zábavu, takže byla opravdu oblíbená.

Zdeňkova manželka se vyznačovala chamtivostí, musel jí odevzdávat všechny peníze a na sobě šetřil, říkali jí Laděnka Hladěnka. Laděnka bývala opravdu hezká, za mlada se živila jako modelka, a i ve svém věku měla ženské kouzlo. Oblíbenou písní kamarádů se staly Františkovy Lázně od skupiny Mandrage:

…

Ani ona už není modelka a

dokonalá prdelka.

Je to spíš pěkná hysterka.

Děti vypadly z baráku

a fotr ji má na háku,

když začne zase všechny kolem komandovat…

Tři kamarádi nebyli žádní playboyové, měli nadváhu a prošedivělé vlasy. Předstírali, že jsou na své postavy hrdí, porovnávali si váhu, která se pohybovala hodně přes sto kilo, s hranou ješitností říkali, že už nejsou žádní docenti, ale přescenti. Jejich přátelství se zakládalo na vzájemné podpoře a chválení, rádi se oslovovali tituly pane architekte, pane doktore a používali obraty jako: To se vám povedlo, doktore, to jste uděl výborně, inženýre a podobně…

Nejtěžší byl Honza, jeho váha dávno přesáhla sto třicet kilo, bylo to zřejmě i proto, že byl opravdový gurmán a vynikající kuchař. Na narážky hostů hospody „U Jelena“ na jeho figuru odpovídal slovy herce Jacka Nicholsona: Chlap, který nemá po čtyřicítce břicho, je teplouš nebo debil.

Dovolenou ve Francii naplánovali právě v hospodě „U Jelena“, kde se scházeli několikrát týdně, dělali si legraci, že je to jejich druhá kancelář.

Honza byl inženýr architekt a pracoval na stavebním odboru magistrátu, byl trochu ve střetu zájmu, protože se zaháčkoval v několika stavebních firmách. Jiří byl právník, ale dálkově vystudoval i ekonomii, vlastnil velkou realitní kancelář. Historik Zdeněk se pyšnil doktorským titulem PhD, pracoval v Národním muzeu, ale přivydělával si jako soudní znalec a prodejem starožitností. Kamarádi si dělali legraci, že na tom se vzděláním nejsou zase tak špatně, protože jejich průměr jsou dvě vysoké školy na osobu. Zdeněk trávil celé dny studiem a vyhledáváním nových informací, ne nadarmo ho jeho syn častoval posměšnou přezdívkou Google. Nikdo nechápal, proč si Hladěnka vybrala právě jeho, když byla tolik na peníze, protože ze třech kamarádů vydělával nejméně, možná to bylo proto, že jí toleroval milence.

Toho dne, kdy padl návrh na cestu do Francie, se bavili obvyklým způsobem, nadávali na politiku a stěžovali si na manželky a děti. Jiří kritizoval starší, téměř třicetiletou dceru, která jezdila na jejich chalupu s přáteli, ale odmítala se tam o cokoliv starat. Musel ji finančně podporovat, protože neměla peníze na placení hypotéky. Na jeho prosbu, zdali by aspoň občas neposekala trávu, odpověděla: „Tati, vždyť víš, že na takové věci nejsem, jsem nemateriální.“

Jiří se naštval a pravil: „Nepotřebuješ tedy ani peníze, už ti nebudu nic dávat, žij nemateriálně.“ Pochopitelně se urazila, ale za pár dní mu odpustila pod podmínkou, že ji bude dál podporovat.

Honza Jiřího škodolibě popíchl: „Možná ta holka není tvoje, třeba tě někdo předběhl.“

Chvíli to vypadalo, že ho Jiří napadne, ale pak se uklidnil a pravil: „Ty to asi znáš, tvoji kluci ti moc podobní nejsou.“

Honza měl jiný problém, jeho dva synové se drželi doma v luxusním velkém bytě, měli na to jasný názor: Dokud matka funí, dobře nám je u ní.

Zdeňkovy děti byly podobné. Zdeněk četl v jednom populárněvědeckém časopise, že někteří chlapci trpí syndromem Petra Pana, nechtějí nikdy dospět, mají strach z dospělosti a odpovědnosti. Ve stejném článku popisovali syndrom Wendy, kamarádky Petra Pana, která se o něho starala, takové ženy pečují o druhé, často na vlastní úkor. Zdeňkův syn se choval jako Petr Pan, bohužel ani jeho dcera nebyla zrovna Wendy, zdálo se, že ani ona nechce dospět.

Tři kamarádi měli oprávněný pocit, že pro druhé dělají, co mohou, ale nic z toho nemají. Pochopili, že nevděk světem vládne, proto se rozhodli udělat něco pro sebe a v červnu odjet na třítýdenní pánskou jízdu do francouzské Provence. Tuto destinaci navrhl Zdeněk, který tvrdil, že na světě jsou dva ráje: jižní Francie a severní Itálie. Provence má výhodu, že je méně urbanizovaná a turisticky navštěvovaná než severní Itálie.

Problém nastal s autem, to, že jim ho nepůjčí Zdeňkova Hladěnka, bylo jasné, ale potíž nastal i s Honzovou Dorotkou, které se výprava vůbec nelíbila.

Jirka měl auta dvě, ale manželka mu řekla, že Mercedes třídy E potřebuje na nákupy. Nakonec se mu ji podařilo přesvědčit, že jejich druhé auto Ford Mondeo je vlastně větší, takže dostal pohledný Mercedes kombi k dispozici. Jirka manželku deptal tím, že si půjčí rychlou dodávku, takže Indiánská babička byla nakonec ráda, že ušetřili, protože půjčovné luxusních dodávek je drahé. Auto tedy měli, i když jak Jiří zklamaně říkal, malé.

Na poslední chvíli situaci zachránil Honza, kterému nějaký developer za protislužbu půjčil Mercedes Vitto. Dorotce namluvil, že nakoupí ve Francii víno, které jim celou cestu zaplatí, představa lahví dobrého francouzského vína se zalíbila i Zdeňkově Hladěnce.

NA CESTĚ

V určitém věku by se člověk měl držet zásady, že co neudělá hned, neudělá nikdy, a tak jedné červnové soboty vyrazili. Vyjeli v pět hodin ráno, jejich cílem bylo město Orange ve Francii, podle navigace tam měli být v šest hodin večer. V Orange si objednali levný hotel a doufali, že tam dorazí do deseti večer. Cestu však od začátku provázely komplikace, libovali si, že mají dvě auta, protože do malého by se téměř jistě nevešli, ani kdyby zavazadla dávali na zadní sedadla, Zdeněk si totiž kromě jiného na cestu přibalil detektor kovů s příslušenstvím, lopatku, motyčku a kufřík s knihami, hodlal totiž, jak tvrdil, provádět archeologický výzkum. Dvě auta přinášela i komplikace, Honza si při řízení Vitta hlasitě chválil, že se myšlenka dodávky stala realitou, ale v jejím řízení neměl stále jistotu, největší problém však byl s komunikací. Jiří, který jel sám ve svém mercedesu, si v Rudné u Prahy vzpomněl, že nechal doma na botníku peněženku a musel se vrátit. Honza se Zdeňkem zůstali u pumpy v Rudné, dali si každý dvě kávy, koláčky a vypili litr vody. Zavodňování jim neudělalo dobře, během cesty na hranice museli třikrát stavět na malou.

Zastávky inicioval Zdeněk, ostatní brzy pochopili, že za jeho chováním jsou problémy s prostatou, pauzy navíc zdržovalo to, že museli komunikovat mobily mezi auty. Na německou hranici dorazili místo předpokládané půl osmé v devět hodin, což bylo podstatné zpoždění. Na palubě vozů zavládla nervozita, tímto tempem by do Orange nedorazili za třináct, ale za dvacet šest hodin. Dohodli se, že budou méně stavět a v dodávce se střídat v řízení po třech hodinách, aby dosáhli maximální rychlosti a bezpečnosti. Limitujícím faktorem však bylo, že s dodávkou nebyli schopni trvale dosahovat průměrné rychlosti přes sto třicet kilometrů za hodinu, takže je neustále někdo předjížděl a oni se museli zařazovat mezi kamióny. Bylo frustrující, když řidiči rychlejších aut na ně blikali a najížděli do kufru, několik z nich na ně dokonce zatroubilo. Zejména Zdeněk řídil špatně a Honza chápal nervozitu řidičů rychlých vozů, které brzdil. Po nějaké době Zdeněk prohlásil, že je dyslektik a nemá na to, aby v takovém provozu řídil. Flegmatický Jiří v mercedesu sice s provozem problémem neměl, ale nemohl jet podle svého, takže nabírali čím dál větší zpoždění. Do Norimberku dorazili v jedenáct hodin, do cíle jim zbývalo ještě přes tisíc kilometrů. Od chvíle, kdy se řízení dodávky ujal na trvalo Honza, se zpoždění tolik nezvětšovalo, ale jen do doby, kdy u Heilbronnu uvízli v koloně. Byla jedna hodina, červnové slunce pálilo jako o život, vyšlo najevo, že klimatizace v dodávce příliš nefunguje, zkusili otevřít okna, ale pekli se ještě více. Jedinou výhodou bylo, že Zdeněk přestal chodit na záchod, protože všechno vypotil. Nakonec litovali, že podcenili zavodňování a nenakoupili více nápojů. Pro pozvednutí nálady si začali vyprávěli vtipy, podle jejich dětí to bylo známka toho, že patří ke staré generaci, protože mladí si vtipy neříkají. Mladé ženy nemají rády vtipálky, protože takové muže považují za neseriózní a nespolehlivé. Kamarádům to přišlo zvláštní, protože za jejich časů se říkávalo, že ženy mají rády vtipné muže, protože jim přijdou dobrosrdeční a inteligentní, vtipy tříbí rozum, jejich chápání je věcí inteligence. Zdeněk četl, že průměrný Francouz se v roce 1939 smál šest minut denně, dnes se denně nesměje ani jednu minutu, a přitom je podle psychologů minuta smíchu lepší než tři čtvrtě hodiny tělocviku.

Honza se zeptal, jestli znají aplikovaný Ohmův zákon, pochopitelně ho neznali, tak pravil: „Čím lehčí dívka, tím menší odpor.“ Řekl také starý vtip s blondýnkou u doktora, ten se ptá: „Kde vás píchá?“ Slečna odpoví: „Na chatě.“

Přidal se i Jiří: „Když říkáte ženě do telefonu sprosťárny, je to sexuální obtěžování. Když vám žena do telefonu říká sprosťárny, je to minuta za tři sta.“

Po dvou hodinách zdržení v koloně byla nehoda na dálnici vyřešena, v půl třetí bylo jasné, že se do Orange do deseti večer nedostanou.

Rezignovaně zastavili u pumpy, kde inzerovali restauraci z řetězce Nordsee, který Honza miloval. Objednali si tresku s bavorským bramborovým salátem a nealkoholické pivo, byl to nejlepší okamžik z celého dne, pozorovat Honzu při jídle byl zážitek, při každém soustu zářil štěstím. Po obědě se ovšem cítili ještě unavenější a nepomohla ani káva.

Honza tvrdil: „Nejvíce dopravních nehod je mezi čtrnáctou a patnáctou hodinou, je to připisováno únavě po obědě.“

Na náladě jim tato informace příliš nepřidala, cesta přes Německo pokračovala i nadále pomalým tempem.

FRANCOUZSKÁ VEČEŘE

V šest hodin večer překročili kamarádi u Mulhouse francouzské hranice, do cíle jim zbývalo více než pět set kilometrů. Německo od Francie v tomto místě odděluje řeka Rýn, Zdeněk nadšeně sděloval, že překročením Rýna vstoupili do bývalé nejbohatší římské provincie Galie; morálku jim to moc nezvedlo.

Jiří dokonce ironicky poznamenal: „Mám zkušenost, že když někdo srší přílišným optimismem, je jednou nohou v prdeli.“

Honza skepticky konstatoval, že hranice Římské říše mají od Prahy mnohem blíže, necelých dvě stě padesát kilometrů, na Dunaji. Věděl to, protože dříve často jezdíval nakupovat do Regensburgu a Pasova, obě města jsou na svůj římský původ náležitě hrdá. Na francouzské straně Rýna byly zbytky hraničního přechodu ze 70. let 20. století, který fungoval až do roku 1995, rozlehlé parkoviště a menší budovy pomalu chátraly.

Honza do telefonu prohodil: „Vzpomínáte si, když všude v Evropě byly kontroly na hranicích? Při každém přechodu hranic mám stále divný pocit v žaludku, i když bych to přímo nenazýval strachem.“

Jiří přidal vtip na toto téma: „Muž pašuje přes hranice velké množství kávy. Celník se ho ptá: Co to máte za balíky?

To je krmení pro papouška, odpoví muž.

Celník jeden balík vytáhne a vítězoslavně prohlásí: Vždyť je to káva, tu papoušci nežerou.

Neříkejte, tak mu ji tedy nedám.“

Jízda po Francii byla veselejší, aut ubylo, navíc byla menší a pomalejší, omezená rychlost na sto třicet kilometrů je neodsuzovala do pruhu za kamióny. Projeli mýtnicí a vzali si tiket, asi po půlhodině zastavili u odpočívadla dálnice. Původně předpokládali, že během cesty budou jíst zásoby z domova, ty však vedrem značně utrpěly, takže na ně neměli chuť.

Nejvíce reptal Honza, „Touhle dobou jsme si měli dávat v Orange do trumpety a místo toho trčíme hladoví na dálnici. Jsem moc starý na to, abych na sobě šetřil,“ pronesl otráveně, když byl unavený, podléhal někdy až zoufalství.

„Také bude problém s bydlením, určitě nám propadne záloha,“ litoval šetrný Zdeněk.

„Neměli bychom spát v autě, někdo by nás mohl přepadnout a okrást,“ rozvíjel dál myšlenky.

Jiří prohlásil, že mohou být v klidu, protože vypadají tak, že si nikdo netroufne je okrást, ale v autě také spát nechtěl.

Rozhodli se, že najdou nějakou restauraci, aby oslavili příjezd do Francie.

„Viva la France,“ deklamoval nepřesvědčivě Zdeněk, aby zvedl všeobecně skleslou náladu.

Zdeněk jediný uměl trochu francouzsky, nebo si to aspoň myslel. Francouzštinu se učil na střední škole a řada běžných slov potřebných k životu mu byla, jak se brzy ukázalo, naprosto cizí. Nepomáhalo, že francouzština je vlastně nářečím latiny, jak tvrdil, a tu ovládá dokonale. Problémem bylo nalézt restauraci, zjistili, že nejsou u francouzských pump běžné. Po hodině marného hledání se rozhodli zajet do městečka u dálnice, objevili tam zapadlý hotel s hospůdkou. Stavba byla prastará, stejně jako její zařízení a personál. Ubytovali je v pokojích s výhledem na hřbitov, trochu je to rozladilo, protože hotel byl téměř prázdný a okna měl i na jinou stranu. Sešli se v restauraci ve spodní části domu, i tam bylo prázdno. Honza se přesto olizoval a tvrdil, že teď se ukáže, co jeho tělo pozře. Postarší servírka jim donesla jídelní lístek, nechápavě do něho mžourali, protože byl jen ve francouzštině.

„Dal bych si pořádný steak,“ pravil Honza a prsten neomylně ukázal na menu jediné slovo, kterému rozuměl.

„To bude jistě pořádný kus francouzského býčka.“ Zdeněk pokyvoval hlavou a rozhodl se, že si dá totéž.

Jiří byl náročnější a neustále otravoval, aby mu Zdeněk překládal názvy jednotlivých jídel. Najednou narazil na něco, co Zdeněk nebyl schopen přeložit. Jiří zavolal servírku a Zdeněk se jí francouzsky zeptal, co to je. Servírka okamžitě poznala, že francouzsky moc neumí a místo slov si sáhla na stehna, zahýbala rukama a předvedla drobný poskok. Zdeněk okamžitě pochopil: „Obyčejná kuřecí stehna, ty vole, za ty prachy bych si to nedal.“

Jiří se chtěl odlišit, tak si stehýnka objednal. Poručili si karafu nejlevnějšího bílého vína, servírka se nad jejich volbou znatelně ušklíbla. Zdeněk však tvrdil: „Na severu Francie hlavně v Burgundsku mají nejlepší bílá vína na světě, je sice pravda, že se ke steaku nehodí, ale mně to nevadí.“

Když přinesli jídlo, Zdeněk byl zklamaný, steak byl téměř syrový a prorostlý. „Objednal jsem si přeci medium,“ reptal si pro sebe.

Ještě překvapenější byl Jiří, když mu servírka přinesla v hlubokém talíři horu drobných kostí obalených masem. Dotčeně prohlásil: „Zdeňku, ty debile, tohle nejsou kuřata.“

Zdeněk se zamyslel a znalecky prohodil: „Budou to asi žabí stehýnka, prý je to opravdová lahůdka, ta servírka žábu nepředvedla moc dobře,“ bránil se.

Jiří naštvaně prohlásil: „Jsi jako chodící encyklopedie, tak tlustý, ne chytrý.“

Když Jiří žabí stehýnko ochutnal, vypadalo to, jako by se mu zvedl žaludek, statečně se však do nich pustil a přikusoval k tomu bagetu.

„Je to dobré?“ Zajímal se Honza škodolibě.

Jiří těžko hledal slova: „Jako kuře krmené rybí moučkou, chceš ochutnat?“

„Ani ne.“ Pravil odtažitě Honza a znechuceně se zašklebil.

Zdeněk si dal, a aby Jiřího povzbudil řekl: „Docela dobré.“

„Tak si přidej,“ vybízel ho Jiří.

„Přeci ti to nesním,“ prohlásil Zdeněk pokrytecky.

Honza se potýkal se svým syrovým steakem, nevalnou chuť se snažil přebít pálivou dijonskou hořčicí, ale výsledek nebyl zázračný. Tvářil se rozmrzele: „Člověk nakonec přijde na to, že si všechno nejlépe udělá sám.“

Ani bílé víno nebylo dobré, žádné burgundské, jak čekali, ostatně nebyli v Burgundsku, i když Zdeněk si liboval, že krásně voní po bezinkách. Honzovi víno připadalo bez chuti, což možná ovlivnil i jeho příliš kořeněný steak.

V noci se ukázalo, že žabí stehýnka nebyla tak špatnou volbou. Honza se Zdeňkem běhali na záchod celou noc. Ráno se cítili jako zbití. Zdeněk si vzpomněl na francouzské přísloví z učebnice francouzštiny: Člověk si kope hrob vlastní vidličkou.

Slíbili si, že příště budou s výběrem restaurace opatrnější a jídla z menu si přeloží pomocí Google překladače.

ORANGE

Druhý den pokračovala cesta do Orange celkem bez potíží. K snídani dostali v hotelu kávu a croissanty, zažívání se jim postupně uklidnilo, dokonce dostali hlad. Zdeněk znalecky prohodil, že maso nemuselo být zkažené, jen obsahovalo bakterie, na které nejsou zvyklí, což neměl říkat, protože se Honzovi na chvíli opět udělalo nevolno.

Pokračovali podle plánu až do Lyonu, kde je trochu překvapili vysoké dálniční poplatky na mýtnici, byli z toho tak rozhozeni, že si způsobili hodinové zdržení, protože omylem sjeli z dálnice do centra a zabloudili. Při hledání cesty jim udělal Zdeněk přednášku, že Lyon neboli Lugdunum byl hlavním městem římské Galie a v současnosti je druhou největší aglomerací ve Francii, ve městě a blízkém okolí žije přes milión sedm set tisíc obyvatel. Cestovatelům pomohla navigace, která je vyvedla z města směrem na Marseille.

Na francouzských dálnicích se jezdí mnohem pohodlněji než v Německu, rychlost je omezená na sto třicet kilometrů za hodinu a na mnoha úsecích měřená. Možná proto Francouzi nemají potřebu vlastnit rychlá auta jako Němci, potrpí si na malé ekonomické vozy, nejoblíbenější značkou je Renault, Honza je přezdíval auta s pí… na kapotě, podle kosočtverce ve znaku automobilky.

Jiří si na francouzských dálnicích připadal jako král a sebevědomě prohlásil: „Když máš prestižní značku, hned ti stoupne sebevědomí, proto si lidé kupují mercedesy.“ Druzí dva kamarádi si o něm pomysleli svoje.

V Orange se ubytovali v ekonomickém hotelu Premiér nedaleko centra, každý si zaplatil vlastní pokoj, který velikostí připomínal větší koupelnu. Vchody do pokojů byly z pavlače, která obklopovala budovu kolem dokola. Zdeněk vybral Premiér úmyslně, protože měl špatnou zkušenost s nejlevnějšími hotely Formule 1, před rokem se v jednom ubytoval a nemohl spát kvůli hluku z vedlejšího pokoje, nakonec mu došlo, že si pokoj pronajala nějaká místní lehká holka a celou noc se u ní střídali klienti.

„Problém je, že Formule 1 má společné záchody a koupelny, takže tam člověk může snadno něco chytit,“ tvrdil Zdeněk zasvěceně, nepřiznal přitom, že si z Formule 1 přivezl svědivou plíseň na nohách, kterou si pak léčil několik měsíců různými mastmi.

Ve čtyři odpoledne dorazili do centra Orange, zaparkovali a prohlédli si římské divadlo, pak se posadili na zahrádce restaurace na náměstí před divadlem. U monumentální stavby si připadali jako ve skutečném Římě. Zaujala je prohlídka divadla postaveného ve skalnatém svahu, s vysokou obvodovou kvádrovou zdí na straně jeviště, na kterou koukali z náměstí. Z prospektů se dozvěděli, že v římských divadlech se hrály hlavně zpěvohry a pantomimy, herci měli oblečení odlišené podle postav, ženy často vystupovaly nahé s tváří zakrytou maskou. Tragédie nebyly moc oblíbené, protože divadla byla obrovská a akustika nedokonalá, takže složité rozhovory nebylo dobře slyšet.

Zdeněk byl ve svém živlu, v restauraci začal hovořit o historii, zatímco zbylí dva kamarádi klimbali v paprscích zapadajícího slunce a popíjeli červené víno.

Zdeněk mluvil jako turistický průvodce: „Městečko Arausio, jak bylo Orange latinsky nazýváno, napodobovalo jako většina římských měst věčné město Řím, kromě divadla se zde zachoval i vítězný oblouk a torza dalších staveb. Město se v římských dějinách neblaze zviditelnilo bitvou u Arausia, která se odehrála nedaleko na březích řeky Rhôny 6. října 105 před naším letopočtem. V této jedné z nejkrvavějších římských porážek v dějinách se střetl germánský kmen Kimbrů a Teutonů s římskými legiemi pod velením dvou rozhádaných konzulů. Barbarům se podařilo římské armády udržet rozdělené a jednu po druhé porazit, mnoho římských legionářů se utopilo při útěku ve snaze přeplavat Rhônu, historici tvrdí, že v bitvě zahynulo asi sto dvacet tisíc Římanů, pro srovnání proslulá porážka v Teutoburském lese stála Římany jen asi dvacet tisíc mužů. 6. říjen byl od té doby v Římě považován za den smutku. Po bitvě u Arausia Římané prakticky zůstali bez armády a Kimbrové mohli vyplenit Itálii a dobýt město Řím, kdyby nepromeškali příležitost a nenechali Římany mobilizovat nové vojsko konzulem Gaiem Mariem.“

Honzu vyprávějí zaujalo a zeptal se: „Jak to s Kimbry dopadlo?“

Zdeněk odpověděl stručně, protože chtěl mluvit o něčem jiném: „Spojenecká germánská armáda se naštěstí pro Římany rozdělila. Teutoni byli poraženi v jižní Francii nedaleko Marseille v bitvě u Aquae Sextiae. Kimbrové v roce 101 před naším letopočtem pronikli Brenerským průsmykem do severní Itálie, kterou začali systematicky plundrovat, k rozhodující bitvě došlo v Pádské nížině u městečka Vercelli, Gaius Marius zde slavně zvítězil, zabito bylo asi sto tisíc Kimbrů včetně žen a dětí, ostatní byli prodáni do otroctví.“

Jiří se divil: „Netušil jsem, že jižní Francie byla v rukou Římanů už před Caesarem, četl jsem Zápisky o válce galské a nabyl dojmu, že Francii obsadil prakticky sám.“

Zdeněk prohodil něco v tom smyslu, že bylo mnoho velkých Římanů před Caesarem, a pokračoval ve svém výkladu: „Město Orange se proslavilo i v novější historii, titul vévody oranžského zdědili nizozemští vévodové.“

Jiří se na chvíli probral a s předstíraným zájmem se zeptal: „Pomeranče dostali název podle města Orange?“

Zdeňka otázka očividně potěšila, protože ji čekal: „Název města Orange nemá nic společného s oranžovou barvou ani pomeranči, ten vznikl zkomolením původního názvu města Arausio. Slovo orange označující pomeranče má jiný původ, Indové tak pojmenovali toto ovoce pocházející původně z jižní Číny a severního Vietnamu. Pomeranče dovezli do Evropy z Číny v 15. století Portugalci.

Vévoda oranžský podobnosti názvů využil ke své propagaci, jeho barvou se stala oranžová, dnes je barvou Holandska. Oranžský rod z města a z celé oblasti nakonec vyhnal Ludvík XIV., který dal zničit i jejich pevnost nad městem a celý kraj připojil k Francii.“

SEZNÁMENÍ S ŘÍMANY

Zdeněk se ve vyprávění o historii Římanů překvapivě vrátil k rozvratu jejich říše: „Otázku, proč zanikla Římská říše, si kladli učenci od raného středověku, gigantické stavby zůstaly živou připomínkou tohoto období. Na téma zániku říše bylo napsáno mnoho knih, dnes jsou znovu aktuální vzhledem k úpadku Západu, známá je například kniha Michaela Granta Pád říše římské, která se odvolává na knihu anglického osvícence Edwarda Gibbona Úpadek a pád Římské říše. Gibbonovo dílo vyšlo před Velkou francouzskou revolucí a jako osvícenecké mohlo mít na revoluci vliv, nicméně dnes je překonané. Přehnané jsou Gibbonovy útoky na křesťanství, nebo na lenost a zkaženost Římanů. Dekadence panovala mezi elitami hlavně v době prvních císařů, kdy říše ještě fungovala. Pověstné byly orgie císaře Caliguli nebo Nerona, křesťanství mělo na morálku, jak ji chápeme dnes, pozitivní vliv. Gibbonovi kritici historickou hodnotu jeho díla zpochybňují, hovoří o díle osvícence, který se ironií a vtipem snažil vyrovnat Voltairovi.“

Honza prohlásil: „Zkaženost Římanů je známou věcí, viděl jsem třeba film Caligula, oddávali se orgiím, obžerství, homosexualita byla běžným jevem. Římané dosahovali svých cílů vraždami a podvody.“

Zdeněk vysvětloval: „Existovaly excesy, ale nelze je považovat za společenskou normu. Císaři jako Caligula nebo Nero byli svým způsobem výjimkou.“

„Takže to, že žena císaře Claudia Messalina soutěžila s prostitutkami, kdo za noc uspokojí více mužů, není pravda?“ vyzvídal Honza.

„Samozřejmě, že ne,“ tvrdil Zdeněk, „Messalina byla Claudiovi nevěrná, možná se ho chtěla zbavit, za což ji dal zabít, ale zbytek byla jen propaganda, která Claudia měla ospravedlnit. Nevěra žen byla pro Římany zločinem, protože ohrožovala legitimitu patricijských rodů. Také homosexualita byla vnímána negativně, známá je třeba snaha očernit Caesara nařčením z homosexuality.“

Jiří se rozhodl odlehčit Zdeňkův výklad vtipem: „Mladý muž přijde k psychiatrovi s podezřením, že je homosexuál. Lékař se ptá: Máte ve vaší rodině nějaké homosexuály?

Ano, bratr je homosexuál, strýc je homosexuál, otec také.

A je vůbec někdo ve vaší rodině na holky?

Ano, moje ségra.“

Honza se sice zasmál, ale pokračoval v kritice Římanů: „Slavný polský spisovatel Sienkiewicz vylíčil římského politika a spisovatele Petronia v knize Quo Vadis jako vzor ctností, ale na střední škole jsem četl úryvky z Petroniova Satirikonu, ve kterých se projevuje jako zvrhlík, s Neronem si musel rozumět, ne nadarmo mu císař udělil titul Arbiter elegatiarum – rozhodčí ve věci vkusu. Vzpomínám na jeho výrok: Nic není tak velké, aby se toho darebáctvím nedosáhlo.“

Zdeněk kapituloval: „Vládnoucí vrstvy byly z části zkažené, ale rozhodně se to netýkalo všech občanů, i dnes existují lidé, kteří se chovají nemravně a nezákonně, ale není jich většina. Petronia obhajoval už římský historik Tacitus jako stoika, který se nakonec vzepřel Neronovi a volil sebevraždu před potupou. Petronius by rozporuplný člověk, ale psal i citlivou milostnou poezii.“

Honza se zatvářil smířlivě a prohlásil: „Připadá mi, že i dnešní doba přeje nenormálním jedincům, v tom jsme si podobní s obyvateli Římské říše.“

Ozval se Jiří: „Dnešní západní společnost má mnoho společného s obdobím konce Římské říše, lidé v západních demokraciích cítí, že se vytratily tradiční hodnoty, mají se svým způsobem hůře než předešlá generace, zhoršuje se bezpečnostní situace, což vede ke vzdoru a nedůvěře k systému a vládě.“