Praha 2018

Copyright © Marek Mahler, 2018

Cover photo © Vojtěch Vlk, 2018

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2018

ISBN 978-80-7428-349-9 (tisk)

ISBN 978-80-7428-350-5 (epub)

ISBN 978-80-7428-351-2 (mobi)

Lidská energie se rodí z euforie nebo frustrace.

Na počátku 20. století se zrodila moderní doba, která definitivně rozbila stávající řád, nastalo období extází a depresí, nesmírně tvůrčí a nebezpečné.

Píseň Rum a Coca-Cola od The Andrews Sisters motivovala americké vojáky za druhé světové války. Hudba je jako droga: umí utišit jako heroin nebo nabudit jako kokain, ostatně jako každé opravdové umění.

ÚVOD

Babička vládla rodině tvrdou rukou, dožila se vysokého věku a restituce majetku, který jí komunisté zabavili. Na svých věcech velmi lpěla, jejím krédem bylo, že se člověk nesmí rozdat, pokud nechce ztratit autoritu.

V její pozůstalosti se objevily dědečkovy deníky, které psal v letech 1929–1946. Do roku 1933 si dělal zápisky německy, potom již výhradně česky, i když jeho čeština nebyla bezchybná a často používal německé výrazy. Přepsat obsah deníků nebylo snadné, a to nejen pro jejich dvojjazyčnost. Dědeček kupodivu neměl zrovna hezký rukopis, což se u tehdejších džentlmenů považovalo za vážnou vadu, dnes jsme k lidem s nečitelným rukopisem tolerantnější, shovívavě se říká, že ten, kdo nepíše čitelně, se musí při četbě poznámek soustředit a lépe si pamatuje.

Obsah dědečkových deníků byl skandální.

1929

I.

Je mi dvacet pět let a musím se svým životem něco dělat. Rád bych si našel krásnou dívku, oženil se a vydělával hodně peněz. Závislost na rodičích je ponižující. Matka by si také přála, abych se usadil, chtěla by vnoučata. Sháněla mi dokonce manželku v židovské komunitě, ale líbí se mi nordické typy, bledé štíhlé dívky s modrýma očima a světlými vlasy.

Vím, že mám pověst lehkomyslného mladého muže bez pevného zaměstnání, pro bohaté pražské rodiny nejsem vhodnou partií. Hendikepem je i můj poloviční židovský původ a antisemitismus v posledních letech vzrůstá nejen v Německu.

Od zkušených mužů slýchávám, že muž by měl mít budoucnost a žena by neměla mít minulost. Nechci být moudrý, miluji moderní svobodomyslné ženy, které si umějí užívat života. Velkou rodinu mít asi nebudu, protože moderní dívky nestojí o hodně dětí, ty jen kazí postavu a vztah mezi partnery.

Můj nejlepší přítel Bernard říká, že hloupé ženy jsou lepší než chytré a odvolává se na píseň od skladatele Irvinga Berlina v podání Eddieho Cantora The Dumber They Come The Better I Like Them.

Možná vypadám hloupě, ale chci, abys věděla

Byl jsem na vysoké, jsem dost vzdělaný

Jsem rád s moudrými muži a těm svou moudrost ukazuji

Ale když mě obklopí chytré dívky, vstanu a jdu

Ty vzdělané slečny jsou nudné

Řeknu vám, co jsem říkal už mnohokrát předtím

Ach, čím hloupější, tím víc je mám rád

Protože hloupé vědí, jak milovat

Eddie Cantor není jen zpěvák, ale i filmový herec, svá vystoupení doprovází tím, že komicky kroutí očima.

Kamarád Bernard tvrdí, že žena by měla být raději hezká než chytrá, protože průměrný muž lépe vidí, než myslí. Já mám chytré ženy rád, ale musí být i trochu hezké. Hloupá žena vám ve společnosti může udělat stejnou ostudu jako ošklivá. Maminka mi radí, ať si najdu hodnou poslušnou ženu, která mi bude vděčná. Bohaté nevěsty sice mohou přinést věno, ale bývají rozmazlené a svéhlavé.

S Bernardem si skvěle rozumíme, hodně jsme spolu zažili, po střední škole jsme proti vůli rodičů odjeli na cestu do Ameriky. Projeli jsme východní i západní pobřeží USA a byli v New Yorku, Los Angeles a Hollywoodu. Do Evropy jsme se vraceli lodí Panamským průplavem a zastavili se na Kubě. Myslím, že mám talent na jazyky, moje angličtina se díky této cestě hodně zlepšila. Maminka mi vždycky říkala, že kolik jazyků umíš, tolikrát jsi člověkem.

II.

Dorazila mi dlouho očekávaná zásilka z USA. Firemním chryslerem jsem zajel do skladů holešovického nádraží. Příjezd vozu vzbudil pozornost, protože luxusní limuzína tam zavítá málokdy. Většina zboží se po Praze stále rozváží koňskými povozy, i když počet aut roste.

Moje zásilka připlula do Hamburku a odtud ji dopravili vlakem do Prahy, jedná se o deset beden Coca-Coly. Tento nápoj je v Americe populární. V Evropě se prodává jen málokde, ačkoliv se o něm dobře ví díky americkým vojákům, kteří ho přivezli do Francie v době Velké války.

V Praze se pijí levné české limonády a Coca-Cola, jejíž láhev stojí skoro jako flaška vína, nemá šanci na komerční úspěch.

Naložil jsem bedny do kufru auta, některé jsem musel položit i na sedadla, protože zavazadlový prostor nestačil, kožené potahy sedaček jsem ochránil dekami, které jsem si pro tyto účely dovezl.

Věřím, že se mi pár beden podaří prodat do pražských barů, a zbytek vypiji s přáteli.

Vím, že k prodeji každého zboží je dobré znát příběh. Coca--Cola se začala vyrábět v roce 1886 v Atlantě a původně obsahovala výtažek z koky. Kokain v Coca-Cole byl v roce 1904 nahrazen kofeinem, ovšem extrakty z koky zbavený kokainu se do ní kvůli chuti stále přidává.

Američané Coca-Cole říkají zkráceně Coke stejně jako kokainu. Kokain je v Praze populární mezi umělci, člověka prý nabudí a je po něm skvělý sex. Rostlina koky pochází z Jižní Ameriky, různé extrakty tam byly používány od nepaměti, proto je kokain tolik rozšířený i v USA.

Čistý extrakt z koky, kokain, byl syntetizován v německém Darmstadtu firmou Merck kolem roku 1860. Němci jsou skoro ve všech průmyslových oborech nejlepší. Od konce devatenáctého století se kokain přidával do různých nápojů, dokonce i do vína. V Rakousku-Uhersku zpopularizoval kokain Sigmund Freud, který ho používal k léčbě psychických nemocí, aplikoval ho třeba při léčbě závislosti na heroinu. Kokain se prý používal i k povzbuzení vojáků ve Velké válce. Při vychvalování Coca-Coly vždy skončím u kokainu, protože drogy lidi zajímají.

III.

Rozhodl jsem se, že uspořádám večírek v kubánském stylu. Budu podávat Havana rum a Coca-Colu. Tento koktejl známý jako Cuba Libre vznikl v Havaně v době, kdy Kuba získala nezávislost na Španělsku. Američané jsou na Kubě oblíbení, protože Kubáncům v boji proti Španělům pomohli a ti jim za to pronajali vojenskou základnu Guantánamo. Kuba se postupně stala místem odpočinku bohatých Američanů a amerických vojáků.

Místem konání večírku byl jako obvykle můj byt na Letné, má tři velké pokoje a balkon. Zařídil jsem ho směsicí starého nábytku po otci a moderními technickými novinkami. K hudební produkci slouží klavír a dva gramofony na kliku, jeden přenosný a druhý velký, zabudovaný do hrací skříně. Vím, že se už prodávají elektrické gramofony, ale nevidím v tom výhodu, protože desky stejně hrají jen pár minut a musí se otáčet. Elektrické zesilovače jsou nekvalitní a hudbu zkreslují. Nejsem velkým příznivcem rádia. V Čechách vysílá od roku 1923 stanice Radiojournal, na které převažuje mluvené slovo, a podobně tomu je i na zahraničních stanicích.

Mám velkou sbírku amerických desek. V Praze je zastoupení nejvýznamnějších amerických hudebních vydavatelství, především Columbia Records, mám tak přehled o amerických novinkách. Columbia teď dominuje, dříve bylo slavnějším vydavatelství Victor.

Nedávno jsem si koupil desku s dvěma písněmi Irvinga Berlina, jedná se o Alexander’s Ragtime Band a Blue Skies, těším se, až ji pustím přátelům. Alexander’s Ragtime Band je píseň z roku 1911, ale skutečným hitem se stala až díky černošské zpěvačce Bessie Smith. Ukazuje se, že u hudby hodně záleží na interpretovi, v umění není vše věcí obsahu, ale také formy. Každopádně tato píseň ovlivnila americkou hudbu a pomohla přeměnit ragtime v jazz. Byla to i válečná píseň. Američané během Velké války pochopili, že hudba je důležitá k vítězství a angažovali mezi jinými skladatele Irvinga Berlina. Vojáci si oblíbili nejen Alexander’s Ragtime Band, ale také jeho píseň Oh! How I Hate To Get Up In The Morning.

IV.

Party měla úspěch, pozvání přijalo i několik bývalých spolužáků z německého lycea. Účastnil se i můj přítel Bernard Deutsch, který na podobné akce přivádí mladé slečny, z nichž některé jsou svolné téměř ke všemu. Večírky bych rád pořádal ve stylu knihy Velký Gatsby od Francise Scotta Fitzgeralda, život bohatých Američanů je inspirující.

Cuba Libre jsem mixoval v šejkru a zpočátku zvyšoval dávky kubánského rumu, aby se rozproudila zábava. Lidé pijí, aby ztratili zábrany. Barmani na Kubě koktejly míchají podle odhadu, aby zábava nestála a zákazníci se přitom příliš neopili.

Kubánský rum jsem koupil v Praze v jihoamerickém velkoobchodu, ceny jsou díky americké prohibici celkem příznivé, lákalo by mě obchodovat s karibskými rumy.

Do Evropy pronikají romantické příběhy o amerických gangsterech obchodujících s alkoholem, večírek v duchu prohibice by mohl být zajímavý. Mluvil jsem o tom s Bernardem, kterému se to líbilo, navrhl, že bychom mohli ve vhodnou chvíli přivolat falešnou policii. Americké prohibice jsou opět plné noviny, 14. února 1929 proběhl masakr na den svatého Valentýna, šest gangsterů bylo zastřeleno u garážové zdi konkurenčním gangem. Americké prohibici nerozumím, vzpomínám si, jak náš učitel latiny rád citoval Ovidiův názor: „Netěší tolik, co smí se, co nesmí se, prudký žár vznítí.“

Na večírku hosté obdivovali moji americkou lednici, která má část, ve které se vytváří led, kostky ledu z lednice v drincích jsou novinkou.

Spolužáci diskutovali o literatuře. Nedávno vyšlo několik bestsellerů, byl to především román Na západní frontě klid od Ericha Maria Remarqua a Kniha o životě a smrti od Axela Muntheho.

Jeden ze spolužáků prohlašoval: „Nejvíce mě zaujalo, jak doktor Munthe ve Francii experimentoval s hypnózou, vždy jsem si myslel, že to je výmysl, ale teď tomu začínám věřit. Hypnotický spánek existuje stejně jako náměsíčnost.“

Bernard byl skeptický: „Hypnóza je známá stovky let a nikdy neměla významnější praktické výsledky. Nejlepšími médii jsou hysterické citlivé ženy, nikoho nezhypnotizujete proti jeho vůli, metoda je nebezpečná pro diváka i objekt. Zhypnotizovaný je ve stavu částečného vědomí a nikdy neudělá, co by odporovalo jeho vůli.“ Bernard dále prohlásil, že nejvíce ho zaujala Muntheho myšlenka: „Krutá není smrt, ale umírání.“

Další z bývalých spolužáků, vystudovaný lékař, tvrdil: „Muntheho by si měl přečíst každý medik.“

Na večírku někdo zmínil knihu Mein Kampf z roku 1926 od vůdce NSDAP Adolfa Hitlera, ale nikdo z přítomných ji nečetl, připadalo jim absurdní číst rasistické myšlenky nějakého druhořadého německého politika.

Všiml jsem si, že se během diskusí v němčině české dívky nudí, tak jsem navrhl, že budeme mluvit česky. Zábava se rozproudila, když jsem začal pouštět americké desky.

Baví mě ten rituál: nasadit desku, natočit kliku, spustil gramofon a opatrně přiložit přenosku, po místnosti se jako kouzlem rozezní hudba. Jako první jsem dal desku s písní Irvinga Berlina, zazněl hlas zpěvačky Bessie Smith: „Come on and hear, come on and hear Alexander’s Ragtime Band…“

Dívky se začaly vlnit, dvě dokonce vstaly a pokoušely se tančit. Připomnělo mi to výrok Charlese Darwina, že hudební tóny slouží k okouzlení druhého pohlaví.

Nejvíce se mi líbila dívka, která zůstala sedět a soustředěně poslouchala. Návštěvníci si vynutili, aby píseň zazněla několikrát, až potom jsem obrátil desku a pustil druhou píseň, která je však tolik nezaujala. Pustil jsem ještě několik desek a společnost se začala rozdělovat na skupinky a páry. Když nastala chvíle ticha, dívka, která soustředěně poslouchala, si sedla ke klavíru a zahrála základní melodii Alexander’s Ragtime Band, všichni se po ní zvědavě ohlédli.

Od Bernarda jsem se dozvěděl, že se dívka jmenuje Vivien.

Došel jsem ke klavíru a zeptal se: „Umíš zahrát Entertainer od Scotta Joplina?“

„Ne,“ odpověděla bez zájmu.

„A znáš to vůbec?“ Hrál jsem si na chytrého.

„Znám, ale je to docela těžké. Ty to umíš?“ Přešla do útoku.

„Já spíš poslouchám.“ Cítil jsem, že moje odpověď není moc dobrá, nezaujala ji, odešla od klavíru a přidala se ke své kamarádce.

Party se po nějaké době zvrhla, jeden pár odešel do ložnice, další se líbal na kanapi. Vivien s kamarádkou se rozhodly odejít. Přiopilý Bernard na ně ještě pokřikoval: „Slušná holka by měla být do deseti v posteli a do půlnoci doma, ještě máte spoustu času!“, což podnapilé mladé lidi rozesmálo.

Byl jsem z odchodu Vivien trochu zklamaný, naštěstí mi brzy sedla na klín jiná dívka. Bernard zmizel se dvěma dívkami do druhé ložnice a po chvíli se objevil, aby mě požádal o primerosy, což mě trochu konsternovalo. Známe tuto moderní ochranu už od střední školy, kdy nás zaujal reklamní slogan:

Kupte lidi, kupte losy,

zakupte si primerosy…

Náladu mi zkazila deska, kterou někdo přinesl a pustil. Byla to další novinka Bessie Smith: Nobody Knows You When You’re Down And Out.

Žil jsem životem milionáře

Utrácel peníze, nestaral se

Bral jsem všechny přátele ven na pěkně hezké chvíle

Kupoval nelegální whisky, šampaňské a víno

Potom jsem začal padat dolů

Neměl jsem žádné přátele, neměl jsem kam jít

Natahoval jsem ruce znovu po dolaru

Budu se ho držet, dokud se na něm orel šklebí

Protože

Nikdo Tě nezná,

Když jsi dole a mimo

V kapse ani penny

Ani pro přátele

Ano, nemám žádné…

Píseň jsem musel zapít, aby byl svět opět veselejší. Bernard říká, že si alkoholem nastavuje krasohled. Jinou Bernardovou hláškou je, že když se člověk napije, tak svět vypadá tak, jak by měl vypadat, když je střízlivý.

Dívka, která mi seděla na klíně, mi najednou připadala nádherná, líbal jsem ji a hladil po stehnech a na prsou, nakonec jsme skončili v ložnici. Druhý den ráno jsem vystřízlivěl a už se mi hezká nezdála, myslel jsem na Vivien.

V.

Následující dny jsem se snažil od Bernarda něco o Vivien vyzvědět, vyjadřoval se vyhýbavě, dospěl jsem k názoru, že se mu také líbí, otevřeně jsem se ho zeptal: „Ty bys ji chtěl?“

Bernard reagoval ironicky, ohradil se, že patří k jejím obdivovatelům, ale nemá s ní žádné úmysly, nicméně má slušnou gravitaci. Tímto fyzikálním pojmem Bernard označuje sex appeal, toto slovní spojení, které se v amerických filmech objevilo teprve nedávno, dokázal Bernard na rozdíl od gravitace zpopularizovat po celé Praze.

Varovně prohlásil: „Když se postaví, rozum se zastaví. Dávej si pozor, tichá voda břehy mele. Víš, co říkal Nietzsche? Muži si rádi hrají a jejich nejnebezpečnějšími hračkami jsou ženy. Podle mého názoru se snaží ulovit bohatého ženicha, bude mít spotřebu jako letadlo.“

Začal jsem ji bránit: „Nezdálo se mi, že by o mě měla nějaký zištný zájem. Není moc povolná.“

Bernard se pousmál: „Třeba se jí nelíbíš, umí to pěkně rozbalit.“

Zatvářil jsem se naštvaně a vysmátý Bernard mě vůbec nešetřil: „Nevzdávej to, víš, jak to je, i ošklivý muž může mít hezkou dívku, když v ní dokáže vzbudit fantazii. Objednáš šampaňské, naliješ jí pár sklenic, v hlavě jí zašumí a je tvoje. Chtěl bych mít tvoje starosti a Rothschildovy prachy.“

Změnil jsem taktiku a prohlásil světácky: „After you get what you want, you don’t want it.“ To byl náš oblíbený citát z písně Irvinga Berlina.

Bernard se pousmál. „Máš štěstí, že ženy posuzují velikost penisu optikou obsahu peněženky.“

„Kde je bohatství, tam je trápení,“ odpověděl jsem ironicky. To vždycky Bernarda naštve, myslím, že mi závidí, že jsem z bohaté rodiny. Na druhou stranu jsem mnohokrát za něho platil účty, nejsem lakomý. Bernard na toto téma říká, že život s lakomcem nestojí za nic, ale jako předci jsou skvělí. Bernard je někdy protivný, ale těžko byste hledali zábavnějšího společníka. Tah noční Prahou je s ním nezapomenutelný zážitek, nutno podotknout, že pokud má peníze, nešetří s nimi ani on. Bernard prohlašuje, že k tomu, aby se člověk dobře bavil, potřebuje směsici dobrých a špatných vlastností, které má.

Bernard je pražský Němec a vystudovaný doktor práv, seznámili jsme se na německém gymnáziu. Všichni se diví, jak můžeme být tak dobrými přáteli. Bernard je hezký muž s atletickou postavou a světlými vlasy střiženými po pruském způsobu. Naši známí říkají, že se ho držím kvůli tomu, že se kolem něho stále točí spousta krásných žen a některá občas zbyde na mě. Bernard je vtipný a pohotový, má značný rozhled v oblasti kultury, pokud bych našel nějakou jeho společenskou vadu, tak by to bylo v jeho češtině. Má komický přízvuk, protože se česky začal učit až ve škole, doma mluvili zásadně německy. Některé dívky však považují jeho německý přízvuk za vzrušující. Bernardův otec byl vysoký rakouský úředník a z rozpadu Rakouska-Uherska neměl zrovna radost. Bernard oprávněně tvrdí, že Rakousko-Uhersko bylo zemí, která se svojí krásou mohla srovnávat s Francií, zahrnovalo Alpy, Karpaty, úrodné nížiny, pobřežní části Itálie a Chorvatska i členitou českou krajinu.

Bernardovi moderní doba vyhovuje. Tvrdí: „Tím, že lidé přestali věřit v Boha, ztratili zábrany a právníci tak mají mnohem více práce. Smutné je, že světské právo nemůže postihnout všechny lidské hříchy a ateisté tak ztratili naději, že všechna příkoří budou potrestána aspoň v nebi.“ Bernard si rád ateisty dobírá, jedna dívka lehčích mravů tvrdila, že v Boha nevěří, protože ho nikdy neviděla. Odpověděl jí: „Já tvoji číču taky neviděl a věřím, že ji máš.“

Každý jiný by dostal za takovou odpověď facku, ale na něho se dívka usmála a prohlásila: „Tak to musíme napravit…“ a svlékla si kalhotky.

Bernard mi slíbil, že mě s Vivien dá dohromady, ale musím se snažit. Bernardovi se to hezky říká, k získávání dívek mu stačí jedna primitivní metoda – když se mu dívka líbí, pořád na ni kouká. Dívka si toho všimne a většinou za ním sama přijde a zeptá se: „Proč se na mě tak díváš?“

„Protože jsi krásná,“ odpoví bezelstně a ruka je v rukávě, je to miláček štěstěny, bohužel nechápe, že jeho metoda je pro většinu mužů nepoužitelná. Bernard tvrdí, že mladý muž je bohatý, když má hlavu plnou myšlenek a ve skříni dobrý oblek. Mužské oblečení by podle něho mělo vyjadřovat postavení a ženské smyslnost. Bernardovi sebevědomí rozhodně nechybí, tvrdí, že už teď je bohatý, protože je chytřejší a hezčí než druzí.

Bernard dokáže zapůsobit i na moderní ženy. Pokud se mu nějaká příliš sebevědomá dívka nechce poddat, prohlásí: „Kráčíme do doby, kdy hodnota ženy nebude klesat nebo stoupat podle smyslnosti, ale podle postavení v práci a nezávislosti.“ Některým intelektuálkám se to líbí.

VI.

Někdy mám o sobě trochu pochybnosti, jsem menší než Bernard, mám velký nos, šedé oči a tmavé vlasy. Myslím, že velkým hendikepem Židů obecně je jejich neestetický vzhled, asi i proto je lidé nemají rádi. Šťastní jsou lidé, kteří nevnímají emoce druhých lidí a myslí si, že je druzí mají rádi. Já bohužel mezi ně nepatřím. Bernard mi někdy vyčítá, že jsem příliš vážný, a dobírá si mě studentskou básní:

O vážné však dbáti věci,

pro staré je akorát,

mladým lidem sluší přeci

neustále laškovat.

Můj otec byl Čech, ale maminka se jmenovala za svobodna Kohnová. Toto jméno v různých obměnách Kohn, Cohn, Cohen vzbuzuje v židovské komunitě respekt, protože je vnímáno jako jméno někoho, kdo pochází ze vznešeného rodu strážců chrámu, v moderní společnosti to však nikoho nezajímá. Sňatek mých rodičů byl neobvyklý, protože svazky mezi katolíky a židy nebyly v té době běžné, i když se v tomto případě jednalo o děti významných pražských obchodníků s textilem.

Otec zahynul ve Velké válce na italské frontě. Bojoval jako dobrovolný důstojník na straně Rakouska-Uherska, což je dnes v Československu považováno za něco nepatřičného. Vojenských poct si užívají jen ti, kteří bojovali jako legionáři proti Rakousku-Uhersku. Přitom ve světové válce zahynulo téměř milion Čechoslováků a drtivá většina mužů padla na straně Rakouska-Uherska. Maminka otci vstup do armády zazlívala, možná proto ho občas ve vzpomínkách shazuje. Její oblíbenou historkou je, jak při volbách popletl volební lístky a omylem volil socialisty, z čehož se pak pár dní nemohl vzpamatovat. Zvláštní je, že můj otec byl hrdý na český původ, a dokonce mi říkal Františku, což jsem neměl rád.

Maminka po smrti otce dlouho netruchlila a našla si bohatého přítele, kterého si ovšem nikdy nevzala. Sňatek má podle ní význam jen kvůli dětem. Mamince jsem přítele nikdy nezazlíval, na svou omluvu říkávala, že uvnitř každé staré osoby je osoba mladá, která se diví, co se s ní stalo. Každý člověk někoho potřebuje, u starších osob je ovšem mnohem těžší najít někoho, s kým si rozumí a s kým by chtěl žít.

Řada lidí mě považuje za rozmazleného jedináčka, který zdědí několik činžovních domů v centru Prahy a velkoobchod i maloobchod s textilem. Absolvoval jsem gymnázium a pak s nevalnými výsledky studoval národohospodářství na univerzitě. Byl jsem vzděláván pro funkci účetního v rodinné firmě, ale odmítl jsem a začal podnikat. Zajímají mě technické novinky, které přicházejí z Ameriky a Německa. Anglie už není tak progresivní jako dřív.

VII.

Bernard mi sehnal o Vivien informace od její kamarádky. Dozvěděl jsem se o ní tolik, až je mi to trochu trapné. Kamarádka asi ukradla její životopis z osobního oddělení firmy, ve které jsou spolu zaměstnány.

Vivien pochází z rodiny drobného statkáře ve středních Čechách a její skutečné jméno je Věnceslava. Vystudovala obchodní akademii a umí psát na psacím stroji rychle jako kulomet. Ovládá němčinu slovem a písmem, učí se anglicky a francouzsky. V dětství se účastnila dětských výměn v Sudetech a její vztah k Německu je kladný. Dobře zvládá německý i český těsnopis. Vivien je protestantského českobratrského vyznání, ale její vztah k víře je vlažný. Její názory jsou velmi liberální, podporuje ženskou emancipaci a je až příliš volnomyšlenkářská.

Vivien dobře ovládá kancelářskou techniku, nejen psací stroj, ale i skartovačku, cyklostyl… V osobním posudku byl popsán i vztah k umění, který asi přidala její kamarádka. Vivien má ráda moderní umění, obdivuje jednoduché tvary, zvláště funkcionalismus. Pokud se jedná o hudbu, má ráda především jazz. Studovala moderní tanec ve stylu Émila Jaques-Dalcrozeho, tak zvanou rytmiku, která přirozeně reaguje na hudbu a umožňuje improvizaci. Vivien je příznivkyní hnutí vyznavačů múz, které tvrdí, že svět může být zachráněn uměním a krásou.

Vivien pracuje jako sekretářka na ředitelství u kladenské Poldovky, kterou založila rakouská rodina Wittgensteinů, interním jazykem je němčina. V roce 1929 zde pracovalo čtyři tisíce zaměstnanců, jedná se o jednoho z mála výrobců kvalitní legované oceli v rámci celé Evropy.

Kamarádka si neodpustila ani vyložené drby. Vivien se stýká s německými sekretářkami, které čtou německé noviny. Každá z nich se touží provdat za bohatého manžela a mít bezstarostný život. Určitým vzorem je pro ně Magda Quandtová, která se provdala za předního německého průmyslníka Günthera Quandta – vlastníka firmy BMW a výrobce baterií Varta. Magda přitom pocházela z rozvrácené rodiny, průmyslníka potkala náhodou cestou ve vlaku. Quandt byl o dvacet let starší vdovec, který se do ní zamiloval na první pohled. Vzali se v roce 1921, porodila mu syna Haralda. Magda s manželem vedla zajímavý život, ale starší muž jí nestačil. Šušká se o jejích milostných dobrodružstvích, mimo jiné se synovcem amerického prezidenta Hoovera…

Poslední dobou si Vivien oblíbila hru na klavír, tráví jí veškerý volný čas. Naučila se několik jazzových skladeb a sklízí s nimi velké úspěchy u svých vrstevníků. Její oblíbenou písní je Don’t Put A Tax On The Beautiful Girls. Vivien se chce bavit, ale samozřejmě se snaží najít vhodného životního partnera, líbí se jí vysocí bloňďáci. Vivien má rasové předsudky vůči Židům, na venkově jsou spojováni s lichvářstvím, rozhodující je však pro ni vzhled, nelíbí se jí jejich kudrnaté černé vlasy, sklon k tloustnutí a krátké nohy. (Mám pocit, že autorem těchto popíchnutí je Bernard.) Vivien je všeobecně považována za hezkou dívku, má modré oči, pravidelné rysy, sametovou pleť a štíhlou postavu. Její vlasy jsou krátké, světle hnědé, pokoušela se je barvit na blond, ale v práci jí to zakázali. Teď nosí tak zvaný bob cut, podle herečky Louise Brooks. Chodí moderně, někdy až výstředně oblečená, což přitahuje zájem okolí a někdy i nelibost nadřízených. Bernard její popis shrnul do jedné věty: Psát na stroji se naučí každý, ale být rajcovní kočkou ne.

VIII.

Bernard dostal pozvání na hudební čajové odpoledne do Mramorového sálu paláce Lucerna, na programu byl americký jazz a tanec. Koupil jsem na tuto akci vstupenky pro sebe, Vivien a její kamarádku. Lucernu vlastní rodina Havlových, která patří mezi rodiny české a progresivní, takže obdivují všechno moderní a americké. V paláci Lucerna probíhají skoro všechny významné společenské akce, velký sál v podzemí je impozantní svou železobetonovou konstrukcí od architekta Stanislava Bechyněho. Říká se, že sál byl projektován tak, aby zde mohla být i ledová plocha na hokejová utkání.

Asi před rokem ve velkém sále vystoupila americká zpěvačka a tanečnice Josephine Baker, byl to senzační úspěch. Po show jsme ji spontánně dovezli do hotelu v kočáru, který jsme táhli místo koní. Stále mi v hlavě zní píseň Chiquita Madame s přihlouplým francouzským textem:

Chiquito, madam z Martiniku

Řekni mi, prosím, co je to za

hudbu?

Chiquito, madam z Martiniku

Kam jdete v tom typickém kostýmu?

Budu tančit, ano! Půjdu na ples

Protože dnes je den velkého karnevalu

Trumpety a bubny znějí

A celá země bude tančit sambu

Vyrazil jsem autem z Letné, na Starém Městě jsem nabral Bernarda a pokračoval na Smíchov, kde jsme vyzvedli děvčata oblečená do krátkých charlestonových šatů a kloboučků. Tato americká móda není na jaře 1929 v Praze příliš vidět, ale pro danou příležitost to bylo jediné správné oblečení.

Do Mramorového sálu jsme dorazili s mírným zpožděním, orchestr už hrál a několik párů se pokoušelo tančit charleston. Zazněl i The Charleston od Jamese Johnsona a Charleston Craze. Kdysi jsem si myslel, že dobrá hudba musí mít duchaplná slova, ale když jsem si začal písně překládat, byl jsem značně zklamaný. Charleston Craze je příkladem, že šlágr může mít hloupá slova, která vůbec nezní moderně:

Mimochodem, mimochodem

Až půjdeme ke knězi, řeknu

Ano, pane, to je má dívka

Ne, pane, nemyslím, možná

Ano, pane, to je má dívka, nyní…

Některé skladby jsem neznal, pokud se mi líbily, snažil jsem se zjistit a zapamatovat si interprety, abych si mohl popřípadě objednat desky. Americká hudba je v současné době nejlepší na světě. Zaujala mě skladba Borneo od Bixe Beiderbeckeho, znal ji kupodivu Bernard, protože je populární v Německu. Podle mě je to něco zcela nového, pro tanec ve velmi rychlém tempu. Bernard mi ještě doporučil Frankie Trumbauer Orchestra, kde Bix hraje na trubku, budu si muset sehnat nějakou jejich desku.

Prohodili jsme pár slov s Milošem Havlem, který vede firmu A-B Film. Společnost se zabývá produkcí a distribucí filmů, Bernard se s Milošem seznámil, když mu zajišťoval distribuční práva na nějaké německé filmy. Miloš Havel plánuje založit velké filmové ateliéry v Praze, což všem připadá příliš odvážné a mají ho za snílka. Bernard tvrdí, že československý filmový trh je na něco takového příliš malý. Miloš sebevědomě tvrdil: „Máme koupené pozemky na Barrandově a uděláme v Praze ateliéry velké jako v Berlíně.“ Pravdou je, že jeho pragmatický bratr Václav začal budovat na Barrandově vilovou čtvrť a velkou vyhlídkovou restauraci pod názvem Barrandovské terasy. Aby Barrandov zpřístupnil, musel postavit most a vylámat ve skále silnici vedoucí na vrchol kopce. Stavba teras, která začala v roce 1927, vzbudila u mladých Pražanů velký zájem, protože byla vyprojektována ve funkcionalistickém stylu na viditelném místě nad skalním srázem. Architekt Max Urban se prý inspiroval tak zvaným Cliff Housem u San Francisca. Moderní stavba centrální budovy připomíná loď.

Z Václava mají všichni jeho vrstevníci komplexy, protože už během studií pomáhal při dostavbě paláce Lucerna, založil českou pobočku YMCA, osobně se zná s prezidentem TGM. Říká se o něm, že je předním členem pražských rotariánů. Miloš Havel je naopak žoviální, lehkovážný mladý muž, který má mnoho přátel a nezkazí žádnou zábavu. Objevují se pomluvy, že je homosexuál, ale nikdo to nebere příliš vážně. Zaslechl jsem také, že se nevyhýbá kokainu, ten má prý vliv na experimentování v oblasti sexu. Nemyslím si však, že by kokain mohl změnit sexuální orientaci.

Bernard dostal několik vstupenek do kina Lucerna na film Josephine Baker, ve kterém předvádí svůj pověstný Banana Dance. Dívky byly jako u vytržení, problémem bylo, že se obě zajímaly o Bernarda a já se cítil trochu odstrčený. Bernard s nimi chodil, každou zavěšenou v jednom podpaží, a celou situaci si náležitě vychutnával. Naštěstí nakonec s druhou dívkou zmizel a já zůstal s Vivien sám. Bavili jsme se o hudbě, filmech, nakonec přijala pozvání ke mně domů pod záminkou, že jí ukážu sbírku desek.

IX.

Vivien mě opravdu druhý den odpoledne navštívila. Se zájmem si prohlížela obrazy a sochy, které mám v bytě. Obdivovala zejména portrét námořníka od Josefa Čapka a krajinu od Václava Špály, vysvětlil jsem jí, že jsem je dostal od svého nevlastního otce. Je zajímavé, že bohaté židovské rodiny dávají přednost modernímu umění před starým, u mě to je trochu jinak. Přiznal jsem se, že se mi moderní umění moc nelíbí a kubistický obraz od Emila Filly jsem dokonce odmítl, což ji šokovalo. Můj mládenecký byt jí připadá starosvětsky luxusní. Snažil jsem se být vtipný, nazval jsem ho studentským bytem a prohlásil: „Žiji skromně, hlad mívám zřídkakdy.“ Bernarda tato hláška vždy rozzlobí, ale Vivien se zatvářila nechápavě.

Ukázal jsem jí chryselefantinové sochy, které sbírám od sochařů. Bruno Zach, Chiparus a Lorenzl ji ale neoslovili. Vysvětlil jsem, že tato technika má původ ve starověkém Řecku, kde umělci vytvářeli gigantické sochy s dřevěným jádrem pobité zlatým plechem s končetinami a obličeji vytvořenými z plátků slonoviny. Mezi nejslavnější sochy tohoto typu patřila socha Dia v Olympii, která byla řazena mezi divy světa. Moderní sochy jsou mnohem menší bronzové, obličeje a odhalené části těla jsou ze slonoviny. Vivien si myslí, že je lepší mít jednu věc velice drahou než mnoho věcí středně drahých. Tvrdí: „Je to jako s rybáři, také se chlubí jednou velkou rybou, a ne mnoha malými.“ V tomto ohledu jsem s ní nesouhlasil, protože jedna věc je prodejnost věcí a druhá prestiž. V obchodě je chybou svěřovat všechno jedné lodi.

Vivien mi odhalila, že nejvíce obdivuje surrealisty, zejména Salvatora Dalího, bylo to trochu trapné, protože jsem vůbec nevěděl, o koho se jedná a jak surrealismus vypadá.

Snažil jsem se jí vlichotit a pravil, že nejhezčím uměleckým dílem je teď v mém bytě ona, což ji evidentně potěšilo.

Pustil jsem jí několik desek, mimo jiné Sophii Tucker a píseň The Man I Love a Some Of These Days. Vivien prohlásila, že nemá Sofii Tucker ráda, protože má hluboký hlas a vypadá staře. Musel jsem jí dát za pravdu, v hudbě se fakt vyzná. S Vivien se dá o hudbě bavit pořád. Já mám rád skladatele Irvinga Berlina nebo Bena Selvina, ona spíše George Gershwina, naštěstí se u mě najde skoro všechno.

Scházíme se, kdykoliv má volnou chvilku. Shodli jsme se na tom, že hudba vždy lidi velmi ovlivňovala, nikdy však neměla větší vliv než ve 20. století, desky si můžete pustit kdykoliv a poslouchat interprety z celého světa. Vážná hudba má spoustu not, ale málo chytlavých melodií, pro běžné lidi není tak atraktivní jako moderní písně. Ve 20. letech všechny pobláznila divoká hudba a tance jako charleston, působí jako kokain, celá společnost žije překotně, lidé často pracují nad své možnosti, hovoří se o společenské horečce.