Marek Mahler

Vyhnanci z Ráje

Nakladatelství PLOT
Praha, 2014

Copyright © Marek Mahler, 2014

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒233‒1 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒234‒8 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒229‒4 (tištěná verze)

Však lépe v mylné naději sníti,
před sebou čirou temnotu,
nežli budoucnost odhaliti,
strašlivou poznat jistotu.

Karel Jaromír Erben

Prolog

Každý autor má rád knihu, kterou napsal a mnoho o něm vypoví, vtipně tuto skutečnost vyjádřil Miguel de Cervantes y Saavedra v předmluvě k románu Důmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha:

Přál bych si, aby tato kniha, dítko mého důvtipu, byla nejkrásnější, nejskvělejší a nejmoudřejší knihou… Ale nemohl jsem se vymknout zákonům přírody, v ní se totiž plod vždycky podobá tomu, kdo jej zplodil… Stane se někdy ovšem, že má otec škaredého a pramálo chytrého syna, ale láska k němu ho natolik zaslepuje, že jeho chyby nevidí.

Každé poznání může sloužit dobru i zlu.

Zbytečná smrt

I.

Devětatřicetiletý Jiří Weiss byl v létě 2009 na několikadenní služební cestě se třemi studentkami herectví a dvěma kolegy. Oficiálně hledali na jihočeských hradech vhodné exteriéry pro natáčení nové pohádky, ale pojali to jako výlet, který se zvrhl v nekonečný mejdan. Produkce jim pro tyto účely svěřila jakýmsi nedopatřením osmimístnou dodávku Volkswagen Transporter. Jedna z dívek neustále provokativně zdůrazňovala, že se jedná o auto hippie a podle toho by se měli chovat.

Jiří dostal jako nejvzdělanější a nejzkušenější celou akci na starost, ale nelámal si s tím hlavu. Svou nezodpovědnost projevil hned v Českých Budějovicích, kde navštívili místní vyhlášenou pivnici Masné krámy. Před hospodou se jim nepodařilo zaparkovat, a tak všichni až na řidiče vystoupili a zklamaného kolegu Bažinu poslali najít místo k stání. Bažina za nimi přišel asi za hodinu, přesto se stihl opít budějovickým budvarem stejně jako ostatní členové týmu. Povedená partička pak vymetla dva místní hudební kluby a kolem třetí ráno se uložila v levném hotelu v centru města.

Opilce probudila kolem deváté ráno recepční, nebylo jim dvakrát dobře. Jiřího pekelně bolela hlava, žaludek měl jako na vodě. Bažina se po lehké snídani odpotácel pro auto, ale nemohl ho najít a zpanikařil. Následně začali hledat všichni, poslední nadějí byl vyhledávací systém, který luxusní dodávka měla. Jiří chladnokrevně oznámil ztrátu vozidla na dispečinku a auto jim po chvíli našli, bylo zaparkované tam, kde ho Bažina večer nechal, několik minut kolem něj chodili. Všichni členové skupiny si dali na místě závazek, že nebudou tolik pít, ale téměř ihned ho porušili.

Po několika dnech „usilovné práce“ chybou elektronické navigace dorazili ke Křišťanovickému rybníku, který se nacházel nedaleko zříceniny hradu Hus. Rozpadlý hrad se zdál být pro účely natáčení nevhodný. Na Jiřího místo nepůsobilo dobře, nelíbil se mu ani rybník, jehož voda měla červenohnědou barvu kvůli vysokému obsahu železa. Lidé z kempu se v rybníku koupali, a dokonce tvrdili, že červená voda je léčivá. Jiří žádné blahodárné účinky necítil, naopak mu připadalo, jako by se mu krvavá voda lepila na tělo, proto se raději věnoval dívkám a alkoholu. V místním stánku prodávali červený třešňový likér „Krvesaj“ s vyobrazením upíra, Jiřího zaujal nejen obrázek na vinětě, ale také text vybízející k pití tohoto destilátu:

V Krvesaji velká síla,
mužům staví, ženám svírá…

Jiří měl kdysi v úmyslu vytvořit vlastní značku alkoholu s podobnou reklamou. Likér byl společný nápad s kamarádem Tomášem, vyšli z teze, že pokud lze vyrábět z přírodních alkoholů benzin, dá se z ropy destilovat etanol. Likér měl mít černou barvu jako fernet, lékořicovou chuť podobnou pendreku a jmenovat se „Ropák“. Název nebyl zcela originální, Jiří ho znal z dokumentárního filmu Jana Svěráka o fiktivním živočichovi ropákovi. Lidé z jeho generace tento dokument obdivovali. Ropák vypadal jako kříženec mezi bobrem a E.T. mimozemšťanem, živil se plasty a nejraději dýchal výfukové plyny. Jiří se dusil smíchy, když ropák sežral holínky strážci povrchového hnědouhelného dolu v severních Čechách. Ze slibného plánu na výrobu ropné pálenky bohužel sešlo, stejně jako z mnoha jiných kreativních nápadů, které s Tomášem měli.

II.

Šestice „filmařů“ seděla u čadícího ohně a pila. Jiří vyprávěl, co vyslechl toho dne u pumpy v Prachaticích. Nějaký důchodce si všiml cedule, že hledají obsluhu myčky, a když mu sdělili výši platu, místo aby se naštval, prohlásil, že peníze sice nic moc, ale na milenku a pivo mu to stačí.

Bažina s úsměvem konstatoval: „Moudrý muž.“

Jiří kriticky pozoroval své společníky, nebyli o moc mladší než on, pamatovali ještě totalitu. Jiří si uvědomil, že ani nezná jejich příjmení, oslovoval je přezdívkami: Harmonikář a Bažina. Harmonikář byl profesí zvukař a dostal přezdívku proto, že uměl skvěle hrát na foukací harmoniku. Kameraman Bažina měl přezdívku kvůli své schopnosti absorbovat libovolné množství alkoholu. Bažina byl vyznavačem „zdravého“ způsobu života, každé ráno, jakmile se probudil, zapálil si cigaretu, natáhl do sebe kouř a prohlásil: „Cigareta po ránu, nahradí ti smetanu.“

Dalším Bažinovým výrokem bylo: „Co tělo žádá, to potřebuje.“

Toto životní krédo opakoval při různých příležitostech: když se chtěl opít, něco sníst nebo jen vykonat potřebu.

Bažina se odkolébal od ohně kamsi do lesa a vrátil se s počůranou nohavicí. Jakmile to zjistil, začal se nepřesvědčivě omlouvat: „Zasekla se mi jehla.“

Podnapilé dívky se mu smály. Jiří se zájmem sledoval drobnou blondýnku Katku, jako jediná z holek o něho trochu stála, dokonce se s ním vyspala. Katka si všimla Jiřího pohledu a mile mu ho opětovala.

Bažina se začal holedbat: „Holky, musíte mě omluvit, já jsem toho vypil víc, než jste vy přeplavaly.“

Následovala další salva smíchu.

Jiří si při pohledu na Bažinu vzpomněl na vtip a začal ho vyprávět:

Muž přijde k psychiatrovi a stěžuje si: „Pane doktore, já nevím, co mám dělat, skoro každou noc ve snu za mnou přijde trpaslík a povídá: ,Pojď se vychcat!‘ Já se ho pokouším zahnat, ale nakonec tomu podlehnu a počůrám se do postele.“

Psychiatr se zamyslí a radí: „Musíte být rozhodný a trpaslíka odbýt, řekněte mu: ,Trpaslíku, já s tebou čůrat nepůjdu‘.“

Za týden muž přijde k psychiatrovi ještě ustaranější, doktor se ho vyptává a on vypráví: „Když jsem usnul, zase za mnou přišel trpaslík a povídá: ,Pojď se vychcat!‘

Já odpověděl: ,Ne trpaslíku, já s tebou čůrat nepůjdu.‘

Trpaslík se zamyslel a řekl: ,Tak se pojď aspoň vysrat!‘ Vy si neumíte představit, pane doktore, jak ráno postel vypadala.“

Jiří se svému vtipu smál, ale zaznamenal chabý ohlas. Bažina dokonce vypadal trochu naštvaně. Harmonikář mezitím ladil kytaru a chystal držák na foukací harmoniku. Začal hrát a hned na úvod spustil studentskou odrhovačku:

Studentská halenka, ta je tuze tenká.
Pod ní se vyspala, nevinnost ztratila, nejedna panenka…

Nevynechal ani drsnější sloku:

Studente Vonásku, vyser se na lásku.
Ženský, to jsou svině, drž se onanie a svého ocásku…

Harmonikář zpíval jednu písničku za druhou. Jiří si nechal zahrát tu o zničeném zdraví, oblíbenou mezi mediky, od Jaromíra Nohavici:

Krabička cigaret
a do kafe rum, rum, rum
dvě vodky a fernet
a teď doktore, čum, čum, čum
chrapot v hrudním koši
no to je zážitek
my jsme kámoši
řidičů sanitek-tek-tek

Jsme slabí na těle
ale silní na duchu
žijem vesele
Juchuchuchuchu

Bažina si vynutil svou oblíbenou píseň:

Já mám bol, a ten bol mě bolí!
Alkohol všechny rány zhojí.
Kdybych já měl alkohol,
ožral bych se až na mol…

Láska má už dávno chodí s jiným
a já vím, že tím nejsem vinný.
Je tím vinen alkohol,
ožral bych se až na mol…

U jejich ohně se začali shlukovat lidi z kempu. Přisedl k nim i mladý pár, Češka a Němec.

Jiří vyprávěl další vtip a dívka ho překládala: Pocestný hledá dobré lidi a dojde k řece. U řeky sedí babička. Pocestný pozdraví a ptá se: „Babičko, kudy se jde k dobrým lidem?“

Babička se usměje a praví: „To musíte jít, chlapče, tudy, brodem.“

Pocestný poděkuje a vstoupí do řeky, voda mu sahá nejprve po pás, potom po ramena a nakonec ve vodě zmizí celý. Babka si zamne ruce a zamumlá: „To by ses k nám holenku dostal moc lehko.“

Němec se osmělil a začal vyprávět vtip, který jeho dívka překládala do češtiny: Přijede gay k pumpě, zastaví u stojanu a místo do nádrže si strčí hadici do zadku. Vidí to obsluha, vyběhne a zvolá: „Aber, das ist nicht normal!“ Chlápek odvětí: „Nein, das ist nicht normal, das ist super!“

Jiří se smál, ale byl skoro jediný. Nevěděl, zda lidem vadí vtip o homosexuálech, nebo zda nevědí, že normal a super byly v Německu druhy benzinu. Jiřímu připadalo zvláštní, že dnešní vtipy mohou urážet jen někoho, vtipy o určitých menšinách se považují za společensky nepřijatelné.

Za komunistů se vtipy s rasovým podtextem vyprávěly běžně, například: Kdo vždycky zastaví stopujícímu cikánovi? Autobus plný skinů.

Nebo: Co má Somálec po obědě? Hlad.

Jiří chvilku přemýšlel a nakonec si vzpomněl na vtip o cikánech a začal vyprávět: Přijedou cikáni do motorestu, je tam nápis se šipkou: „Romové bez gumy zdarma, ostatní s gumou za pět set.“

Pomyslí si: „Konečně pozitivní diskriminace.“

Jdou po šipkách a přijdou na most a vidí nápis: „Bungee Jumping“.

III.

Jiří se nezřízeně opil a nechal se přemluvit, aby vyrazili na zříceninu. Zpočátku se cítil plný energie a dokonce, když vstoupili do lesa, zarecitoval dětskou báseň od Josefa Václava Sládka:

Znám křišťálovou studánku,
kde nejhlubší je les.
Tam roste tmavé kapradí
a vůkol rudý vřes.

Potom volně pokračoval:

Znám křišťálovou studánku,
kde nejhlubší je les.
Tam chodí víly v župánku,
ty odvážnější bez.

Dívky si jako na povel se smíchem svlékly trička a v měsíčním svitu se zaleskla bílá dívčí ňadra. Jiří celou scénu se zájmem pozoroval, ale potom se mu všechno začalo motat a několikrát se vyzvracel do křoví. Trochu se mu ulevilo a připojil se znovu k ostatním.

Jak se ukázalo, ani oni na tom nebyli lépe. Katka upadla a Jiří se ji pracně pokoušel zvednout, přitom se jako zmagnetizován dotýkal jejích ňader, pak jí pomohl do trička. Všichni se tomu smáli, Bažina byl ve svém živlu.

Dopotáceli se na hrad, tam je přemohla únava. Jiří našel měkké rovné místo a lehl si tam s Katkou. Vzájemně se ohřívali těly, ležel na zádech a ona na boku, cítil něžné doteky ztuhlých bradavek, rukou jí podpíral hlavu, aby neležela na zemi. Brzy usnuli, asi po dvou hodinách se Jiří probudil, chtělo se mu na záchod. Vstal, bylo zataženo a všude kolem černá neproniknutelná tma. Jiří se snažil rozkoukat, baterku někde ztratil, chtěl poodejít kousek do lesa, aby se vymočil. Udělal pár kroků a najednou si uvědomil, že padá. Rázem byl střízlivý, ale bylo pozdě, jeho tělo letělo deset metrů ze skály do údolí řeky Blanice. Pocítil prudkou bolest, věděl, že umírá. Po několika nekonečných vteřinách ztratil vědomí. Když Jiřího druhý den našli, byl už několik hodin mrtvý.

IV.

U psacího stolu seděl vysoký, hubený stařec s hustými bílými vlasy. Václav Navrátil býval hezký muž, což dokazovaly pravidelné, ostře řezané rysy jeho tváře, bohužel věk na něm zanechal nesmazatelné stopy.

Do místnosti pronikaly paprsky letního slunce. Václav jako by krásný den za oknem ani nevnímal, zíral přes brýle dalekozrakýma očima kamsi do prázdna, ještě před dvaceti lety měl vynikající zrak, ale pak si začal při čtení odsunovat texty dále od očí. Tehdy poprvé pochopil povzdech starců: „Vidím dobře, jen ruce mám krátké.“

Světlo nedokázalo ponurou atmosféru místnosti oživit, vinu na tom nesl tmavý, bohatě vyřezávaný pseudorenesanční nábytek. Dřevěné nohy stolu i dalšího inventáře představovaly lví tlapy. Václavovy dlouhé, kostnaté prsty spočívaly na područkách křesla vytvarovaných do podoby lvích hlav. Na celou scénu strnule shlížela torza nahých ženských těl stojících v rozích masivního nábytku. Václav se nehýbal, vypadal jako socha, odpočíval.

V poslední době se necítil dobře, v noci spal, jak ironicky říkal, jako nemluvně, každé tři hodiny se probouzel. Díky tomu přes den vydržel koukat desítky minut do „blba“. Jeho stavu už nepomáhaly ani léky na vysoký tlak, které řadu let užíval. Václav pozoroval knihovnu, snažil se soustředit, připadal si jako stařec sedící na zápraží domu pozorující důvěrně známou krajinu. Vychutnával si samotu, čím je člověk starší, tím méně vyhledává společnost, protože mu druzí lidé vadí. Zvlášť nerad se setkával s některými svými vrstevníky, nesnášel hovory o nemocech nebo moudra typu: „Už se kácí v našem lese.“

Václav nedávno dosáhl požehnaného věku pětasedmdesáti let, přesto se snažil podávat intelektuální výkony jako za mlada, uvědomoval si však, že mu zbývá jen pár let života a byl rozhodnutý je nepromarnit. Smrti se nebál, jeho postoj byl stoický: „Zemřít dokáže každý.“ Václav přirovnával lidský život k cestě, když je člověk mladý, cesta je široká a má spoustu odboček, větví se jako koruna mohutného dubu. Věkem se cesta zužuje a odboček je čím dál méně. Věděl, že ze všeho nejdůležitější je zvolit si na každém rozcestí správně. Nakonec každý dojde na místo, kde cesta končí.

Václav nedávno ukončil kariéru v Akademii věd. Po pravdě řečeno ho elegantně vyhodili, mladší kolegové ho obviňovali, že v kanceláři na Národní třídě jen klimbá a odchází domů ve tři odpoledne. Václav situaci na akademii dlouho kritizoval, systém grantů mu připadal neefektivní, peníze na výzkum často nedostávali nejlepší vědci, ale ti obchodně nejzdatnější, výzkum byl nesystematický a chaotický. Podle něho by bylo efektivnější, kdyby stát zadal konkrétní cíle a dal vědcům volnou ruku, ve výzkumných týmech by si pak sami vědci udělali pořádek. Mladší kolegové namítali, že má totalitní způsob myšlení, ale museli uznat, že stejně se postupovalo i v USA při vývoji atomové bomby nebo při projektu Apollo.

V.

Václav bral svou výpověď jako pomstu neschopných, zatrpknul a většinu času trávil úvahami o zkaženém lidském pokolení, které se vymklo z rukou moudré matky přírody. Nebyl pobožný, ale věkem a životními zkušenostmi si vypěstoval k náboženství respekt. Problém ateismu není v tom, že ateisté nevěří v Boha, ale že neuznávají pevné morální hodnoty. Václav uvažoval o metafyzických otázkách vztahu poznání a člověka. Adam a Eva byli kvůli poznání vyhnáni z Ráje. Václav nabyl přesvědčení, že Ráj nebyl nějakým zeměpisným územím, nýbrž absolutní svobodou zvířecích instinktů. Poznání lidem umožnilo chápat svět, ale zároveň je donutilo potlačovat zvířecí přirozenost. Poznání postavilo člověka zdánlivě na roveň Boha, ale stalo se také „dědičným hříchem“, který ho může zničit. Ve Starém zákoně se píše: Kdo rozmnožuje vědění, rozmnožuje trápení.

Václav znal i řeckou mytologii: Prométheus daroval lidem rozum a oheň, a tím rozzlobil bohy. Řečtí bohové vyžadovali od lidí poslušnost, ale ti se jim díky Prométheovi protivili. Bohové je potrestali, poslali na zem skříňku, kterou zvědavá Pandora otevřela, a tak přivolala na lidstvo neštěstí.

„Tedy i v řecké mytologii byla původcem lidského utrpení inspirativní, zvídavá, krásná žena,“ přemítal Václav.

Prométhea bohové za trest přikovali ke skále a odsoudili k věčnému utrpení.

Mnozí lidé si nebezpečí poznání uvědomují. Dobře to vyjadřuje vtip o opici, podřezávající si vlastní větev. Lovci tvrdí, že zvířata někdy uloví jen díky jejich zvědavosti. Dříve na nebezpečí poznání upozorňovalo náboženství, dnes se této úlohy chopila ekologická hnutí.

Václav věděl, jak jsou staří lidí kritičtí ke stavu společnosti, tento přehnaně negativní pohled na svět není specifikem naší doby.

Václavova maminka říkávala: „Už bych nechtěla být mladá.“

Velkým pesimistou byl i osmdesátiletý anglický vědec, „zlý stařík“ Alfred Russel Wallace, který podrobil zdrcující kritice průmyslovou revoluci. Wallace v knize Místo člověka ve vesmíru popsal nevábnou budoucnost lidstva. Wallace nebyl bezvýznamnou osobností, objevil nezávisle na Darwinovi evoluční teorii a přiměl ho k jejímu publikování.

VI.

Tomáš Navrátil zaparkoval před domem rodičů, chvíli zůstal sedět uvnitř auta a přemítal, proč ho maminka pozvala. Doufal, že se nic vážného nestalo a půjde jen o běžnou společenskou konverzaci.

Tomáš dlouho zvonil u branky, nevrlý otec otevřel s poznámkou, že příště nemusí vyzvánět jako na lesy. Václav byl ledabyle oblečen, vše nasvědčovalo tomu, že se před chvílí probudil.

Posadili se v jídelně a zanedlouho přispěchala maminka Alice s čerstvě upečeným tvarohovým koláčem. Přivítala ho a prohodili několik zdvořilostních frází, pak se jako obvykle ujal slova otec, nejprve probodl Tomáše pohledem, protože se s chutí začal cpát tvarohovým koláčem, a neodpustil si jedovatou poznámku: „Tak se mi zdá, že si zase přibral.“

Tomáš se nenechal rozhodit a nezúčastněně poslouchal Václavův monolog, který se týkal jako obvykle zkázy světa.

Tomáš jedl koláč a díval se na velké obrazy s výjevy moří od malířů Jaroslava Svobody a Josefa Píseckého. Rodiče si na těchto obrazech zakládali, ale Tomáš měl raději obrazy z otcovy pracovny. Jednalo se o tři oleje od malíře romantických alpských krajin Josefa Navrátila. První dva Navrátilovy obrazy se nevymykaly obvyklé autorově tvorbě, ale třetí, největší, představoval hospodský žánrový výjev s hudebníky a polonahou tanečnicí. Tomášovi se tento obraz líbil už od dětství, fascinovaly ho chtivé tváře opilců i svůdná tanečnice s obnaženými ňadry. Technicky založený Václav nebyl na rozdíl od Tomáše velkým milovníkem umění, měl k uměleckým dílům maloměšťácký vztah, považoval je za majetek. Ve dvacátém století Češi o své úspory přicházeli, cenné papíry zcela ztrácely na hodnotě, peníze ohrožovala nejen inflace, ale i měnové reformy. Jednou z mála možností, jak si uchovat majetek, bylo investovat do nemovitostí a starožitností.

Václav si odkašlal a vyčítavě se na Tomáše podíval, protože získal oprávněný dojem, že ho neposlouchá. Tomáš se pokusil soustředit, věděl, že otec používá triky alfa samců, některé jeho rady si Tomáš pamatoval: „Pokud chceš v životě uspět, musíš chodit rovně a koukat se lidem do očí, jedině tak tě budou respektovat.“

Václav se snažil vždycky na sebe strhnout pozornost okolí, proto mluvil velmi pomalu. Pokud chtěl něčeho dosáhnout, hovořil co nejméně a hodně poslouchal, nakonec všechno shrnul a rozhodl jako legendární boss z filmu Kmotr.

Václav v poslední době trpěl nepříjemnou fobií, tvrdil, že lidstvo je na pokraji sebezničení a všichni se musíme snažit, abychom tomu zabránili. Václav někdy ve svých úvahách docházel tak daleko, že odsuzoval vědecký pokrok, což bylo vzhledem k jeho kariéře absurdní. Václav nejprve působil na Vysoké škole strojní a textilní v Liberci, o této škole teď znovu vzrušeně hovořil v souvislosti s patentem na stroj schopný spřádat nanovlákna. Václav se obával, aby tento vynález nedopadl jako tryskový stav, jehož dokumentaci „ukradli“ Japonci. Václav potom dlouhá léta učil na Strojní fakultě ČVUT v Praze, kde to dotáhl na profesora, a nakonec zakotvil na Akademii věd. Jeho kariéru zdobilo několik nepopiratelných vědeckých úspěchů.

Václav citoval Françoise Rabelaise: Vědění bez svědomí je než zkáza ducha, a pak si vzal na mušku leteckou dopravu: „Věděl jsi, Tomáši, že na světě je jedenáct tisíc dopravních letadel a jejich podíl na znečištění ovzduší kysličníkem uhličitým činí několik procent? Letecká doprava není vůbec ekologická, letadlo pro sto padesát lidí vytvoří za hodinu tolik emisí jako osm set automobilů.“

Tomáš chvíli přemýšlel, kde slyšel jméno Rabelaise, a ke svému překvapení si vzpomněl na gymnazijní hodiny literatury. Rabelaise byl francouzský renesanční autor humorného románu o dvou obrech. Tomášovi jeho znalosti dodaly sebevědomí a dostal chuť otce pozlobit: „Hele, ale letadlo za hodinu uletí tolik, jako auto ujede za osm hodin.“

Otec si ho naštvaně prohlížel, jako by pochyboval o Tomášově zdravém rozumu, a dotčeně utrousil: „Letecká doprava je každopádně pro životní prostředí minimálně třikrát škodlivější než automobilová.“

Tomáš cítil, že otec střílí od boku, ale raději mlčel, vzpomněl si na známé přísloví: „Mluviti stříbro, mlčeti zlato,“ které mu otec před lety interpretoval takto: „Mlčení je dobré i pro chytrého, natož pro blbce.“

Jinou oblíbenou otcovou hláškou bylo: „Hlupáka poznáš podle slov jako osla po uších.“

VII.

Tomáš byl černou ovcí rodiny, zběhl totiž ze studií. Nebylo to z důvodů jeho neschopnosti, ale kvůli touze po samostatnosti a penězích. Stal se společníkem úspěšné reklamní agentury a dnes se v očích intelektuálské rodiny „topil“ v penězích. Zejména otec mu to zazlíval, protože se rád chlubil, že v jejich rodině nikdy nebyl žádný podnikavec, ani spekulant. Podle něho měli Navrátilovi vždy vyšší cíle. Václav si znalostí cenil o hodně více než majetku, jak tvrdil, něco umět je mnohem lepší než něco mít. Znalosti vám na rozdíl od majetku nemůže nikdo ukrást. Tomášovi to připadalo směšné, protože i znalosti vám mohou ukrást, jako třeba v případě tryskového stavu. Znalosti a informace se dnes kradou ve velkém.

Hovor pokračoval v podobném duchu, otec mluvil o ochraně jehličnatých stromů před emisemi oxidu siřičitého a oxidů dusíku, které reagují s vodou na kyseliny a ničí jehlice stromů. Kyselé deště byly českým ekologickým evergreenem 80. let. Tomáš o tom poprvé slyšel na střední škole od zapáleného učitele biologie a měl možnost vidět důsledky kyselých dešťů v Krušných horách, kde v některých oblastech zhnědly a uschly téměř všechny jehličnaté lesy. Pohled na mrtvá torza stromů vzbuzoval apokalyptickou hrůzu. Viníky této ekologické „katastrofy“ byly tepelné elektrárny spalující nekvalitní hnědé uhlí s obsahem síry, a to jak na české, tak na německé straně Krušných hor. Po odsíření elektráren v 90. letech se situace značně zlepšila. Václav však navrhoval další opatření, zejména drastické omezení nákladní dopravy, protože právě automobily vytváří kyselinotvorné oxidy dusíku. Tomášovi to připomínalo „vyhánění čerta ďáblem“. Napadl ho starý ekologický vtip: „Zabij bobra, zachráníš strom.“

Tomáš nevěděl, proč ho otec pozval, vše se vyjasnilo, když po notné době začal hovořit o špatném stavu střechy jejich vily. „Měl bys to, Tomáši, dát do pořádku, nakonec ten dům vám, až tady nebudeme, zůstane.“

Tomáš si vzpomněl na svého bratra Jakuba, pracujícího na ministerstvu životního prostředí, a sestru Ivanu, zaměstnanou na městském stavebním úřadu, kteří v domě bydleli, a dostal trochu zlost. Někdy měl pocit, že ho všichni využívají. Tomáš nechtěl otcovu žádost hned odmítnout, protože by ho to rozzlobilo. Václav byl schopen v podobných situacích reagovat nepřiměřeně, křičel a nadával svým dětem do nevděčníků. Tomáš se v bubenečské vile narodil, ale neměl k ní sentimentální vztah, nešlo o to, že by se mu rozlehlý dům v pseudobarokním slohu nelíbil, jednalo se spíš o vzpomínky. Tomáš dal otci neurčitý slib a navrhl pozvat stavební firmu, aby udělala předběžný rozpočet.

Když Tomáš odjížděl, zapnul si autorádio a rozesmálo ho, když slyšel píseň The Road To Hell od zpěváka Chrise Rey:

Tak, stojím u řeky

Ale voda neteče

Bublá všemi jedy, na které si vzpomeneš

Jsem pod pouliční lampou

Ale radostné světlo, které znám,

Vrhá dolů vyděšeně stín

A nepřirozený strach z násilí

Dusí úsměv na každé tváři

A zdravý rozum zvoní na poplach

Tohle není žádná technologická porucha

Ach ne, tohle je cesta do pekel

A všechny cesty jsou ucpány půjčkami

A není nic, co bys mohl dělat

Jsou to všechno jen kusy papíru, odlétají od tebe

Ach, dávej pozor, světe, dej dobrý pozor

Co se teď řítí

Na tuto zkoušku se musíš naučit, rychle a dobře

Tohle není žádná stoupající mobilní dálnice

Ach ne, tohle je cesta

Řekl jsem, že tohle je cesta

Tohle je cesta do pekel

VIII.

Václav se po odchodu na odpočinek nejprve pustil do studia klasické literatury, což ostatně dlouho plánoval. Během několika měsíců přečetl kromě jiného knihu latinských výroků, které s oblibou citoval. Svým vnukům například vnucoval slova Gaia Maria: Nikdo se nestal slavný díky své lenosti. Toto moudro pak doplňoval ponaučením, že velcí muži nikdy nevynechali jedinou příležitost k práci. Jak řekl Seneca: Štěstěna se silných bojí a lenivé drtí.

Václav dospěl k názoru, že řečtí a římští umělci a učenci byli již od dob renesance neustále vykrádáni, a dokonce i Shakespeare jim vděčí za svůj úspěch. Překvapovalo ho, jak málo se lidé od dob antiky změnili, líbila se mu například Ovidiova myšlenka: S pozdními roky přichází moudrost a zkušenost.

Po nějaké době Václava starověcí učenci omrzeli a začal si hledat něco „užitečnějšího“.

Na nové pole působnosti ho přivedl dokumentární film. Nepříjemná pravda amerického ex viceprezidenta Ala Gorea, který za snahu chránit planetu Zemi dostal k překvapení všech Nobelovu cenu míru.

Václav si stále opakoval závěry filmu: Teplota na zemi souvisí s obsahem skleníkových plynů v atmosféře. Důležitou roli hraje oxid uhličitý. Skleníkové plyny zadržují teplo jako sklo skleníku. Koncentrace oxidu uhličitého v atmosféře ještě nikdy v historii lidstva nebyla tak vysoká jako dnes. Mohou za to lidé spalující fosilní paliva. Tuto skutečnost je možné ověřit z ledovcových vrtů v Grónsku. Václava následně vyděsil článek o Golfském proudu v americkém populárně vědeckém časopisu:

Posledních více než sedm set tisíc let probíhalo na Zemi střídání dob ledových a meziledových. Nyní se nacházíme v meziledovém období, kdy teplé klima kulminuje. Při pokračujícím vzestupu teplot dojde k dalšímu tání ledovců, a to i pevninských. Kdyby zmizel ledový příkrov Grónska, hladiny moří stoupnou o šest metrů. Pokud roztají všechny pevninské ledovce, hladiny moří stoupnou o šedesát čtyři metrů.

Změna slanosti a teploty vody v severním Atlantiku ovlivňuje mořské proudy. Golfský proud funguje jako pumpa závislá na teplotě a slanosti vody. Teplá voda proudu tekoucí z jihu obsahuje více soli než studená voda v severním Atlantiku. Když tato teplá a slaná voda dorazí na sever, teplo předá okolí a propadá se díky vyšší hustotě méně slanou vodou do nižších vrstev oceánu jako vodopád. Právě tento vodopád ochlazené slané vody pohání Golfský proud. Vodopád ve skutečnosti není jeden, za hlavní místa sestupů slané vody se považují dvě oblasti, první leží na jihozápad od Grónska, druhá severně od Islandu. Tání ledovců v Grónsku a kolem severního pólu se zrychluje, tím se uvolňuje velké množství sladké vody. Zároveň se zvyšuje slanost mořské vody na rovníku, způsobená větším výparem. Golfský proud se na jedné straně urychluje, ale na druhé destabilizuje. Sestupy slané vody se mohou posouvat a měnit.

Optimisté tvrdí, že růst koncentrace skleníkových plynů je požehnáním, nastává období věčného tepla, nová doba ledová už nikdy nenastane. Václav si to však nemyslel, v historii Země byla i období s vyšším obsahem skleníkových plynů než dnes. Jeho zvědavost se definitivně probudila, fantazie začala pracovat. Skutečný problém vznikne tehdy, až ledovce kolem severního pólu z větší části zmizí. Teplota a slanost vody se zde zvýší. Nárůst průměrné teploty vzduchu je totiž už dnes u pólů rychlejší než na rovníku. Mořský vodopád se postupně zastaví. V oblasti severního Atlantiku nastane šach mat. Golfský proud zásobující Severní Ameriku a Evropu teplem z jižních moří se zpomalí, ale může i zmizet. Začne nová doba ledová. Nezmění se jen klima na severu. V mnoha jižních oblastech může naopak panovat teplejší a sušší klima než dnes, protože Golfský proud zbavuje tyto oblasti značného množství tepla. Optimističtější teorie počítá s dočasným odkloněním Golfského proudu díky náhlému vylití velkého množství studené sladké vody z grónských ledovců. V tomto případě dojde k přechodnému přesměrování proudu a k ochlazení zejména v Evropě. Zvyšování obsahu kysličníku uhličitého v atmosféře může tedy paradoxně příchod doby ledové urychlit.

IX.

Umělecké zpracování náhlého ochlazení na severní polokouli ukázal americký film Den poté, Václav ho viděl na DVD. Tento katastrofický film vytvořený na základě zprávy pro americký Pentagon se snažil zodpovědět otázku: Co by se stalo, kdyby zanikl Golfský proud? Doba ledová v tomto filmu nastala zcela nepravděpodobně doslova mávnutím kouzelného proutku. Hypotéza rychlého klimatického zvratu má své příznivce, odvolávají se na nálezy zmrzlých těl mamutů, jejichž žaludky byly ve chvíli smrti plné potravy. Tato zvířata asi umrzla uprostřed pastvy v důsledku náhlého ochlazení.

Ve filmu Den poté byla Evropa odepsaná, obyvatelé USA vzdorovali a odcházeli do Mexika. Václav se v myšlenkách vrátil ke Goreovu dokumentárnímu filmu, v němž ho zasáhlo přirovnání člověka k žábě: Když hodíte žábu do horké vody, ihned z ní vyskočí, jestliže ji však hodíte do studené vody a vodu zahříváte, žába zůstane v hrnci sedět, dokud se neuvaří.

Goreovi vyčítají vědeckou nekorektnost a snahu o zviditelnění, on však své věci věří. Václavovi se v Goreově filmu líbil i příběh třídního propadlíka, který v 50. letech na hodině zeměpisu bláhově prohlásil: „Pane učiteli, mně se zdá, jako by jednotlivé kontinenty do sebe zapadaly.“ Za tento postřeh vzbudil vlnu posměchu. O deset let později už všichni věděli o teorii kontinentálního driftu. Názorové zvraty nejsou v historii lidstva ničím výjimečným. Vtipně to glosuje americká scifi komedie Muži v černém, která odhaluje přítomnost mimozemšťanů na Zemi. Hlavní hrdina říká zhruba toto: „Před šesti sty lety všichni věděli, že Země je placatá, a před pěti vteřinami sis myslel, že jsme na Zemi sami.“

Václav si v této souvislosti vzpomněl na Senecu mladšího: Přijdou doby, kdy se naši potomci budou divit, že jsme neznali věci tak zřejmé.

Mnozí vědci tvrdí, že samotný zánik Golfského proudu k rozpoutání další doby ledové nestačí. Václav z odborných knih vyčetl, že celý problém je mnohem složitější, jedno je ale jisté: ke změně klimatu dříve nebo později dojde, ať si to lidé přejí, nebo ne. Klima na zemi nikdy nebylo stabilní. Ovlivňují ho nejen skleníkové plyny, ale i další faktory.

Otázka, proč vznikly doby ledové, trápí geology již od 19. století, kdy byla jejich existence objevena. V roce 1941 vydal Srb Milutin Milanković pozoruhodnou knihu popisující problematiku dob ledových. Tvrdil v ní mimo jiné, že Země kolem Slunce neobíhá stále po stejné dráze. Existují cykly, při nichž se Země pohybuje po dráze podobnější kružnici nebo elipse. Jiným cyklem se řídí sklon zemské osy, který se mění a určuje, na kterou část zemského povrchu dopadne větší množství slunečního záření, Země se ohřívá více, pokud sluneční záření dopadá ve větší intenzitě na pevninu. Pokud se tyto jevy dostanou do nepříznivé fáze, dochází ke vzniku dob ledových. Dnešní výzkumy sedimentů z vrtů v arktických ledovcích existenci takzvaných Milankovićových cyklů potvrzují. Václav se zamýšlel, co tyto cykly ovlivňuje, a dospěl k názoru, že jedním z možných vysvětlení je zvláštní postavení planet sluneční soustavy, které může ovlivnit oběžnou dráhu Země. Něco podobného si zřejmě mysleli i Mayové, proto Václav napjatě čekal na konec mayského kalendáře: 21. 12. 2012.

Dalším faktorem ovlivňujícím teplotu na Zemi je aktivita Slunce, ta je teď vysoká, ale existují výkyvy související s výskytem slunečních skvrn. Čím méně skvrn, tím je aktivita Slunce menší. Ke snížení počtu slunečních skvrn došlo v letech 1645‒1715, kdy hovoříme o malé době ledové. Ke změnám klimatu asi může dojít relativně náhle, ale bylo by skvělé je předvídat. Václav si nedávno listoval v Machiavelliho knížce Vladař, tento zatracovaný autor se stavěl k nebezpečí čelem:

Počítáme-li s něčím předem, máme čas si všechno rozmyslet a zavčas jednat… Postřehneme-li včas nebezpečí klíčící ve státě, snadno a rychleji si s ním poradíme, necháme-li je rozrůstat tak, že je vidí i slepý, bývá veškerá námaha marná.

Možná nám doba ledová zatím nehrozí. Zbytky korálů ve vnitrozemí Floridy ukazují, že hladina moří byla před započetím poslední doby ledové minimálně o čtyři až šest metrů výše než dnes. Nicméně pevninské ledovce stále tají a hladina moří se zvyšuje i tepelnou roztažností vody, protože její teplota stoupá. Dokonce i optimističtí vědci jako Bjørn Lomborg to připouštějí. Tento dánský vědec kritizující litanie současníků se poněkud vymyká představě o chmurných seveřanech. Václavovi mladíček Lomborg připadal jako učený Panglos z Voltairova Candida. Panglos tvrdil, že přes všechna příkoří, kterých se v životě dočkal, je na světě všechno dobře zařízeno. Jeho žák Candide pak jeho myšlenky interpretoval takto: Optimismus je takový zažraný názor, že všechno je dobré, i když to je špatné.

Za posledních sto let stoupla hladina moří o deset až dvacet pět centimetrů a předpokládá se, že za další stovku let stoupne o dalších třicet až padesát centimetrů. Vzestup hladiny moří je těžko měřitelný, kombinuje se totiž s poklesem, popřípadě vzestupem zemských desek. Na některých místech sestup zemských desek situaci zhoršuje. Takto je například ohroženo Nizozemsko, některé části severního Německa nebo Bangladéš. Jinde se naopak zemské desky zvedají. Korálové útesy rostou spolu se vzestupem mořské hladiny. Pokud by se zachoval současný trend, pak by podle Václavova názoru lidstvo dělilo od nové doby ledové asi tisíc let. Do té doby se však lidé zcela jistě nevyhnou mnoha menším přírodním katastrofám. Ať je to, jak chce, lidé na Zemi nejsou v bezpečí a jednoho dne budou znovu bojovat o přežití, doufejme, že „soudný den“ nenastane jejich vlastní vinou. Václavovy názory nebyly nijak pesimistické. Pesimisté tvrdí, že doba ledová může začít už během 21. století. Nejhorší panikáři varují před katastrofou nedozírných rozměrů, během níž se poměry na Zemi změní díky působení lidí natolik, že planeta přejde do nového geologického období – pětihor. Tyto změny prý přinesou vymírání většiny živočišných i rostlinných druhů a radikální nevypočitatelnou změnu životních podmínek.