Copyright © Petr Janeček 2015

Illustrations © Lukáš Borovský, Adéla Čadková, Anežka Hájková, Alžběta Hradecká, Dominika Hynková, Viktor Janoušek, Adéla Jelenová, Kristian Lagrange, Natálie Pémová, Max Širc 2015

© Nakladatelství Plot 2015

ISBN 978‒80‒7428‒252‒2 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒253‒9 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒250‒8 (tištěná verze)

Poděkování

Poděkování autora náleží v první řadě všem – pro účely této knihy anonymizovaným – vypravěčkám a vypravěčům všech v knize uvedených příběhů. Náleží jen a jen jim, a proto jsou opravdovými autorkami a autory této knihy. „Autor“ této knihy je tak jen jejím pouhým editorem a spolutvůrcem. Kniha by ale rozhodně nemohla vzniknout bez mých studentek a studentů na Univerzitě Karlově v Praze, Masarykově univerzitě v Brně a Západočeské univerzitě v Plzni, kteří dokumentovali a zpracovali podstatnou část příběhů; buď v rámci projektů pro nejrůznější etnologické a folkloristické kurzy, nebo díky vlastnímu zájmu o dané téma. Nemohu na tomto místě bohužel poděkovat všem, ale zvláštní poděkování náleží Dagmar Adamcové, Daně Bělohoubkové, Nikole Černé, Pavlíně Fišerové, Veronice Frňkové, Kateřině Fuksové, Sáře Goldbergerové, Markétě Hlaváčkové, Radovanu Holovskému, Lucii Homolkové, Evě Horáčkové, Kirilu Christovovi, Martinu Jirkovi, Evě Jourové, Sabrině Kedroňové, Janě Křivánkové, Haně Málkové, Lucii Navrátilové, Martě Novotné, Janu Procházkovi, Janě Repčákové, Evě Sinkovičové, Barboře Stehlíkové, Ondřeji Takerovi, Radce Titzové, Kláře Tomkové, Lence Vlkové, Nikole Vodičkové, Haně Vokřínkové a Katsiaryně Zayats, a také anonymizovaným autorům všech textů uvedených na internetu, které jsem v této knize citoval či parafrázoval, a dalším, na které jsem možná (omylem a zcela neúmyslně) zapomněl.

Zvláštní poděkování patří studentkám a studentům Vyšší odborné školy uměleckoprůmyslové a Střední uměleckoprůmyslové školy v Praze 3, kteří pod vedením akademické malířky Viktorie Ban-Jiránkové a akademického malíře Ivana Krále vytvořili nejen ilustrace, ale i grafickou podobu knihy jako celku. Velké poděkování patří i jazykové redaktorce Patricii Tošnerové za urputný boj s představami internetové generace o českém jazyce, redaktorovi Matěji Bartákovi a sazeči Petru Sýkorovi (a všem jejich kolegyním a kolegům v Nakladatelství Plot) za vytrvalou práci nad finální podobou knihy, Milanu Vilímkovi za sazbu e-knihy, a v neposlední řadě mé životní partnerce Gabriele Vaňkové za trpělivost.

Tuto knihu bych proto rád všem výše jmenovaným věnoval.

Obsah

Poděkování

MEZI NEBEM A ZEMÍ

Telefonní budka

Varovný telefonát

Zapomenuté klíče

Tajemná znamení

Osudová fotografie

Hrací skříňka

Telefon od mrtvého

Hodinky po babičce

Paní v nemocnici

Stín za oknem

Nezvaný nocležník

Noční kroky

Noční setkání

Tvář za oknem

Televize

Přípitek na zesnulého

Zlověstné znamení

Stůl ve starém domě

Postavy na pohovce

Dům u hřbitova

Dům po čarodějnici

Prosba o odpuštění

Autonehoda

Poslední rozloučení

ZDE ŽIJÍ DUCHOVÉ

U Devíti křížů

88. kilometr

U Dvou koček

Anděl z Myší díry

Duch rockového klubu

Prokletá hospoda

Dům, který nenajdete

Tajemný les Bor

Strašidelná Pohádka

Hřbitov v Noutonicích

Zámek ve Slavkově

Kroky v kapli

Noc na zámku

Mrtví koně

Němec v podzemí

Duch na Stránské skále

Duchové na hvězdárně

Červený Hrádek

Strašidelný hotel

Gumák z Tábora

Duchové na pohřebišti

Socha z Brněnska

Maniak na telefonu

Pokoj, který neexistuje

DUCHOVÉ TÁBORŮ A ŠKOL V PŘÍRODĚ

Vyvolávání Boženy Němcové

Božena Němcová a zrcadlo

Duch z mobilu

Duch z make-upu

První hodina odbila…

Vyvolávání ve škole

Duch Francise Drakea

Duch Adolfa Hitlera

Vyvolávání z knížky

Narozeninová oslava

Ohnivý motorkář

Černý vlak

Černý vlak versus správce

Betoňáci

Rituál na křižovatce

Bílá rukavice

Pokoj číslo 27

Krvavé koleno

Tichoun

DÉMONI VĚKU INTERNETU

Krvavá Máry

Krvavá Mary

Krvavá Máří

Krvavá Mary na školním výletě

Vyvolání Krvavé Máří

Šílenkyně z Kuřimi

Čarodějnice

Kdo je Krvavá Mary?

Pravda o Krvavé Máří

Původ Krvavé Máry

Krvavá nevěsta

Dívka z e-mailu

Stín na chodbě

Samara

Slender Man

Slender Man vraždí

Pátrání po Slender Manovi

Slender Man u Frýdku-Místku

Slender Man u Mladé Boleslavi

Slender Man v Prachaticích

Slender Man ve škole

Slender Manův vzkaz

Původ Slender Mana

Goatman

Kozí muž v České republice

Kozí muž na Šumavě

Původ Kozího muže

KDO SE SMĚJE NAPOSLED

Tajemné auto

Duch na bicyklu

Kartonový deviant

Maniaci v krojích

Žižkovský přízrak

Záhadné příběhy 21. století

Znáte podobné příběhy?

MEZI NEBEM A ZEMÍ

Telefonní budka

Tohle se prý stalo nedávno, někde na Kladně. Jednu mladou dívku právě proti její vůli opustil přítel a k tomu se přidaly jak problémy ve škole, tak doma s rodiči. Smutná a nešťastná šla jednou večer kolem telefonní budky, ve které začal zničehonic najednou zvonit telefon.

Situace jí připomněla ohranou scénu z amerických filmů, ale přesto sluchátko zvedla. Ozvalo se: „Máte jednu novou hlasovou zprávu.“ Chvíli bylo ticho a pak se potichu ozval neznámý, ale uklidňující hlas: „Všechno bude v pořádku…“ Poté se ozvalo pípnutí a: „Konec hlasové zprávy.“

Varovný telefonát

Jedna mladá maminka z Ostravy vyrazila s malým synkem a kamarádkou na dětské hřiště. Maminky se posadily na lavičku vedle pískoviště, a protože si měly hodně co říci, dítě hrající si na pískovišti příliš bedlivě nesledovaly. Najednou jedné z nich zazvonil mobil. Na displeji se objevilo neznámé číslo. Přijala hovor. V telefonu se ozvalo jen dětské vyjeknutí: „Pískoviště!“

Zděšená matka se otočila po dítěti na pískoviště a všimla si, že v ruce drží injekční stříkačku. Rychle k němu přiskočila a stříkačku, kterou na pískoviště zřejmě odhodil nějaký feťák, mu vytrhla z ruky a zahodila.

Později se několikrát pokoušela na telefonní číslo dovolat. Ve sluchátku se ale vždy ozvalo jen automatické hlášení tvrdící, že „volané číslo neexistuje.“

Zapomenuté klíče

Tenhle příběh mi vyprávěl táta, který pracuje na stavbě, po příjezdu z práce. Udál se přesně před rokem. Když ráno odcházel do práce, nemohl najít klíče od bytu, které si po každém příchodu domů pečlivě věšel na háček na dveřích. Již předtím měl malé zpoždění, tímhle se navíc zvětšovalo. Ptal se tedy maminky, jestli je někam neuklidila, ale ta také o ničem nevěděla. Oba urputně hledali, ale po klíčích ani stopy.

Nakonec je táta našel ve svém nočním stolku. Bylo velkou záhadou, jak se tam vlastně dostaly, když si je tam nikdy nedával. Moc nad tím ale nepřemýšlel a spěchal do práce, protože měl bezmála dvě hodiny zpoždění.

Když dorazil do práce, zjistil, že na stavbě došlo k nehodě. Na rozestavěné budově, kde měl ten den práci, se uvolnila traverza. Spadla přesně na místo, kde obvykle pracoval.

Tajemná znamení

Jedna rodina z Českého Brodu se vydala autem na dovolenou do Chorvatska. Sotva vyjeli z domu, přeběhla jim přes cestu srnka. O chvíli později další. Hned nato málem přejeli černou kočku.

Pověrčivá maminka to považovala za znamení a přepadlo ji zlé tušení. Jako by je ta zvířata chtěla přimět k tomu, aby zastavili auto… Maminka proto donutila otce auto otočit a vrátit se.

Naštěstí nebyli moc daleko od domova, a tak doma zabránili katastrofě. Jedna z dcer totiž před odjezdem nechala omylem zapnutou žehličku. Ta za tu chvíli, co byli pryč, stačila propálit koberec, na kterém ležela. Kdyby se rodina nevrátila včas, celý dům by lehl popelem!

Osudová fotografie

Parta mladých lidí si v létě vyrazila na týden do Beskyd na chalupu jednoho z nich. Na výletě si pořídili skupinovou fotku u jednoho stromu, jehož dva kmeny se rozrůstaly do tvaru písmene V.

Jeden z kamarádů vylezl na strom a zapózoval nad celou skupinkou rozkročmo, spočívaje každou nohou na jednom z kmenů.

Několik měsíců poté spáchal z neznámých důvodů sebevraždu. Další léto, kdy zbylí kamarádi jeli na ono místo znovu, byl jeden z kmenů stromu odštípnutý, nejspíš bleskem. Blesk do něho uhodil ve stejný den, kdy jejich kamarád spáchal sebevraždu…

Hrací skříňka

Tenhle záhadný příběh se údajně přihodil v jedné moderní novostavbě na okraji Prahy, kam se přestěhovala početná rodina ze středočeského venkova. V přízemí domu bydlela babička, která měla na chodbě postavenou starou hrací skřínku na kliku.

Jednoho večera hráli dva kluci nahoře v prvním patře dlouho do noci počítačové hry, když najednou z chodby uslyšeli hudbu. Šli se tam podívat a zjistili, že tam ta stará hrací skřínka hraje úplně sama, aniž by někdo otáčel klikou.

Telefon od mrtvého

Tento příběh mi vyprávěla moje matka poté, co ho vyslechla na jedné oslavě narozenin od své kamarádky.

Tato kamarádka se jí svěřila, že měla několik nocí po sobě dojem, jako by jí zvonil mobilní telefon. Toto domnělé zvonění ji vždy probudilo ze spánku. Když ovšem telefon zkontrolovala, zjistila, že šlo o omyl, že nikdo nevolal – až na jedno ráno.

Tenkrát v noci po tom údajném nočním zvonění telefon vypnula. Když ho poté u snídaně opět zapnula, objevil se jí na displeji zmeškaný hovor od muže, který byl zhruba rok po smrti. Kamarádka tomu ovšem nepřikládala příliš velký význam, pouze zavolala vdově po zesnulém muži a zeptala se jí, jestli něco nepotřebuje. Domnívala se totiž, že ta žena mohla například omylem použít telefon svého manžela. Žena jí ovšem řekla, že k telefonu svého zesnulého muže nemá přístup. Nevěděla ovšem, co se s ním konkrétně stalo.

Hodinky po babičce

Jedné mladé dívce nečekaně zemřela babička. Jelikož měla svoji babičku velmi ráda, její smrt ji velice zasáhla. Když přišla domů z pohřbu, snažila se najít hodinky, které měla po babičce, aby si aspoň ty mohla schovat na památku. Nepodařilo se jí to. Hodinky marně hledala celý týden, ale na všech místech, kde by mohly být, prostě nebyly. Nakonec rezignovala a řekla si, že jsou asi nadobro ztracené.

Přesně rok po babiččině pohřbu zničehonic našla hodinky zapadlé pod lavicí na zahradě. Bylo to na místě, kde babička ráda sedávala, když bývala u dívky na návštěvě. Hodinky byly celé od hlíny…

Paní v nemocnici

Pracuji jako zdravotní sestra v nemocnici. Jednoho dne jsem měla noční službu. Docela klidnou noční, nic neobvyklého se nedělo, nikdo mě nevolal, všechno bylo v pořádku. Šla jsem se podívat na chodbu, abych protáhla nohy, a najednou vidím paní. Byla úplně na druhé straně chodby, takže mi nezbývalo nic jiného, než na ni zavolat, že má přeci být v posteli a že je hodně hodin. Neodpověděla, ani se neotočila, jen v tom svém květovaném, vícebarevném župánku šla dál. Zavolala jsem znovu a odpověď stejná. Žádná. Najednou otevřela dveře a zalezla do jednoho pokoje.

Šla jsem rychle, byla jsem zmatená, paní z toho pokoje totiž slyšela až moc dobře, nechápala jsem, proč mě takhle ignorovala, doufala jsem, že je vše v pořádku. Prudce jsem otevřela dveře – a tam tma. Rozsvítila jsem, a paní, která se ještě před půl minutou šourala po chodbě, v klidu spala ve své posteli. Tedy spala, než jsem rozsvítila a probudila ji. Zeptala jsem se jí, kde má župan. Zmatená chvilku přemýšlela a potom ukázala na věšák, kde visel její zelený župánek. Moment, zelený?! Dál jsem se radši neptala, omluvila jsem se, zhasla a odešla. Nebudu lhát, ten večer jsem se v práci necítila úplně dobře, přestože na duchy a podobné věci nevěřím. Tedy nevěřila jsem. Když jsem to vyprávěla kolegyním, pár z nich se přiznalo, že také něco podobného zažily, ať už u nás, nebo v jiných nemocničních zařízeních, kde byly zaměstnány dříve.